Tiltott irodalom

részlet

Corvina

Válogatta és az ismertető szövegeket írta: Nyáry Krisztián

Szövegek © Szerzők és jogörökösök, 2022
Válogatás és ismertetők © Nyáry Krisztián, 2022

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6800 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Tartalomjegyzék

Előszó

Ókor

Homérosz

Iliász

Szapphó

Aphroditéhez

Édesanyám, nem perdül a rokka

Egy lányhoz

Küprisz

Egy lányhoz

Anakreón

Szerelem játéka

Egy fiúhoz

Egy fiúhoz

Platón

Lakoma

Míg Agathónt csókoltam

Nem szóltam

Caius Valerius Catullus

9. carmen

11. carmen

30. carmen

48. carmen

56. carmen

Publius Vergilius Maro

2. ekloga

Quintus Horatius Flaccus

Óda III. 20

Gaius Petronius Arbiter

Satyricon

Lucius Apuleius

Középkor, kora újkor

Abu Nuvász

Verse a kalifához

Hadgyakorlat

Ibn Szárá asz-Szántárini

Kékszemű fiatalember

Ibn al-Abbar

Ártatlan fiú

Dante Alighieri

Isteni színjáték

Giovanni Boccaccio

Dekameron

Janus Pannonius

Ladvancushoz

Linus

A kéjenc Teleszforuszhoz

Ursus

A fajtalan Leóra

Elégia Racacinusról

Michelangelo Buonarroti

13. szonett (Tommaso de’ Cavalierihoz)

14. szonett (Tommaso de’ Cavalierihoz)

Szakhmári Fabricius István

Az erkölcstelen szerelemről – De Hiparino

Hüszrev Ásik

Én nem bántom te kegyelmed…

Christopher Marlowe

II. Edward

William Shakespeare

Vízkereszt, vagy amit akartok

13. szonett

20. szonett

50. szonett

75. szonett

Zrínyi Miklós

Szigeti veszedelem

Nicolas Chorier

Johannes Meursius: „Luisa Sigea de Velasco: Vénusz és Ámor titka – pajzán szatíra”

Faludi Ferenc

IV. ekloga – Az aggódó pásztor

Jean-Jacques Rousseau

Vallomások

19. század

George Gordon Byron

Szerelem és halál

Lev Nyikolajevics Tolsztoj

Napló

Honoré de Balzac

Kurtizánok tündöklése és nyomorúsága

Charles Baudelaire

Leszbosz

Kárhozott asszonyok

Emily Dickinson

Egy nővérem itt a házban…

Thaly Kálmán

Emlékezés 1856-ra

April 17. 1855.

Walt Whitman

Hosszan elnyúló órák

Mit gondolsz, miért ragadok tollat?

Egy nyugati fiúhoz

Algernon Charles Swinburne

Hermafroditus

Stéphane Mallarmé

Une négresse

Paul Verlaine

Intézeti lányok

E kávéházban

Mille e tre

Arthur Rimbaud

Rég vágtában is állt

Züllés

Vay Sándor

Mit szívem…

Kedvesem szobája

Émile Zola

Nana

Guy de Maupassant

Paul asszonya

Herman Melville

Billy Budd

Oscar Wilde

Dorian Gray képmása

De Profundis

Czóbel Minka

A szépség angyala

Credo

Eric Stenbock

Egy vámpír igaz története

Alfred Jarry

Ha meghalok egy prütyköléstől

20. század első fele

André Gide

Meztelen

Mednyánszky László

Napló

Mikhail Kuzmin

Robert Musil

Törless iskolaévei

Babits Mihály

Mindenek szerelme

Fiaimhoz

Timár Virgil fia

Konsztandínosz Kaváfisz

Veszélyes dolgok

Egy éjszaka

Két fiatalember, huszonhárom-huszonnégy évesek

Egy ifjú irodalmár – huszonnegyedik évében

Thomas Mann

Halál Velencében

Fernando Pessoa

Alvaro de Campos: Tengeri óda

Alvaro de Campos: Pszichetípia (vagy pszichotípia)

Marcel Proust

Az eltűnt idő nyomában

Virginia Woolf

Mrs. Dalloway

Orlando

Stefan Zweig

Érzések zűrzavara

Berda József

Radclyffe Hall

A magány kútja

Jean Cocteau

Csillagokat látni

Jean Marais-hoz

Márai Sándor

Zendülők

Reichard Piroska

Nővéreim

Olga

Török Sophie

Federico García Lorca

A sötét szerelem szonettjei

Szerb Antal

Utas és holdvilág

Marina Cvetajeva

Szonyecska regénye

Christopher Isherwood

Isten veled, Berlin

Faludy György

Nel mezzo del cammin

Ének Amár szépségéről

Náladnál kétszer idősebbnek

Hadrianus császár

Pokolbéli víg napjaim

Thurzó Gábor

A hal és a háló

Tennessee Williams

A vágy villamosa

Truman Capote

Más hangok, más szobák

Örkény István

Asszonyok éjszakája

20. század második fele

Jack Kerouac

Úton – Az eredeti tekercs

Patricia Highsmith

Carol

Roger Martin du Gard

Maumort alezredes

Witold Gombrowicz

Transz-Atlantik

James Baldwin

Allen Ginsberg

Üvöltés

Pier Paolo Pasolini

Korom vallása

Toldalagi Pál

Zűrzavar

Hogy hívnak testvér?

Weöres Sándor

Psyché

Émile Ajar (Romain Gary)

Ingmar Bergman

A bábok életéből

Yves Navarre

A vágyott idő nyomában

Reinaldo Arenas

Mielőtt leszáll az éj

Galgóczi Erzsébet

Esterházy Péter

Csokonai Lili: Tizenhét hattyúk

El Kazovszkij

Credo IV.

Szakirodalom

Források

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Az európai irodalom egy fiúszeretője halála miatt bosszút álló hős történetével és egy saját neméhez vonzódó költőnő szerelmes verseivel kezdődik. Homérosz Iliásza és Szapphó versei nélkül másként alakult volna nemcsak az egyetemes kultúra, hanem a magyar irodalom is. Nem véletlen, hogy az elmúlt száz évben minden Magyarországon kiadott középiskolai irodalomtankönyvben hangsúlyos helyen szerepeltek. Egy 2021-ben elfogadott törvény értelmében azonban már nem lenne szabad fiatalkorúak kezébe adni ezeket a műveket, mivel a „homoszexualitást jelenítik meg”.

Amikor e sorokat írom, az a konszenzus alakult ki az irodalomtanárok, a könyvkereskedők és a kulturális élet szereplői között, hogy a törvényt – annak teljes szigorával – egyelőre nem veszik figyelembe: Homérosz, Szapphó és társaik maradhatnak az iskolákban, a könyvesboltokban és a könyvtárakban is. Sőt, úgy tűnik, hogy a jogalkotó és a törvény végrehajtásáért felelős szervek sem kívánják szó szerint betartani a korlátozó jogszabályokat. Ez jó hír. Ám a törvény és a hozzájuk kapcsolódó rendeletek mégiscsak léteznek, és nem tudható, hogy a jövőben miként alkalmazzák őket. Annyi mindenesetre biztos, hogy a politika által generált helyzet jó alkalmat kínál arra, hogy végiggondoljuk, milyen megkerülhetetlenül jelentős témát kínált az irodalomnak az azonos neműek közti szerelem. Lehetőségünk van számba venni a fiatalok számára mostantól tilalom alá eső, alapvető műveket, és megpróbálhatjuk elképzelni, mennyivel szegényebb lenne a kultúránk nélkülük.

Ebben a szöveggyűjteményben közel háromezer év magyar és világirodalmi terméséből válogattam ki az azonos neműek szerelméről szóló legfontosabb verseket, próza- és drámarészleteket. Mint minden szelektálás, ez is önkényes: igyekeztem művészileg értékes szövegeket keresni, s közben tekintetbe vettem a művek hatástörténetét is. Az irodalmi alkotások témája alapján válogattam, nem pedig az alkotók vélt vagy valós nemi orientációja szerint. Ha tudható és a művek keletkezéstörténete szempontjából releváns a szerzők „mássága”, azt feltüntettem a szövegrészletekhez fűzött, rövid életrajzi ismertetőben, ám nem vettem fel a gyűjteménybe tudottan meleg vagy leszbikus írókat, ha a téma nem jelenik meg életművükben, s heteroszexuális alkotók szövegeiből is bőven válogattam, ha írásaik ide illettek. Azaz kizárólag a tartalom, a szerelem sokféle arcának ábrázolása alapján kerestem az itt közölt szövegeket.

A válogatás szempontjai közé tartozott, hogy csak szerzővel rendelkező szépirodalmi művek közül válogattam, nem merítettem a mesék, mítoszok és legendák világából. Egyrészt azért, mert a kollektív emlékezetben őrzött alkotásoknak nincsen kanonizált szövegük. A sumér eposzok hőseit, Gilgames és Enkidut néhány ránk maradt szövegváltozat szerint szerelemhez hasonló érzelem köti össze, más verziók viszont nem tudnak ilyesmiről. Rengeteg formában maradt fenn Ganümédész története is, akit Zeusz ifjú szeretőjeként tartanak számon az ógörög mítoszok. A hozzá hasonló mitológiai alakokkal csak akkor foglalkoztam, ha – mint Koridon pásztor figurája – később irodalmi művek hőseiként is megjelentek.

Nem válogattam be a gyűjteménybe kortárs írók és költők műveit sem. Az elmúlt 20-30 évben számos jelentős irodalmi alkotás született a témában, amelyeknek szerzői még élnek. Ha ezekből is merítettem volna, e kötetet okkal találná „fejnehéznek” az olvasó, hiszen a szövegeknek akár fele-kétharmada a kortárs irodalmat képviselné. Másrészt azért is törekedtem arra, hogy klasszikus szerzőktől válogassak, mert így a gyorsan változó irodalmi trendek és divatok kevésbé érvényesülnek, és az eltelt idő is igazolja a műalkotás maradandóságát. A nyugati kultúra képviselőitől kerestem műveket: a meleg szerelem témájában bővelkedő középkori japán vagy kínai, esetleg a 20. századi indiai irodalom nehezebben közelíthető meg az európai olvasó számára.

Néhány alkotás irodalmon kívüli okok miatt nem szerepel a könyvben. Köztük olyanok is vannak, amelyeket az azonos neműek közti szerelem alapműveiként tartanak számon, ám mind ez idáig nem született magyar fordításuk. Ilyen például Gore Vidal The City and the Pillar (A város és az oszlop) című regénye, Marina Cvetajeva Podruga (Barátnő) című versciklusa vagy William S. Burroughs meleg tárgyú novellái. Néhány rövidebb verset e kötet kedvéért fordítottak le kiváló kortárs műfordítók, de hosszabb művek, regény- vagy drámarészletek első magyar közlésére nem vállalkozhattunk. Végezetül pedig vannak szövegek, amelyek esetében egyéb technikai okokból kellett eltekintenünk a közléstől: nem kaptunk engedélyt a szerző vagy a fordító örökösétől, más esetben az általuk kért honorárium feszítette volna szét e kötet költségvetését. Többször kellett azzal szembesülnünk, hogy a jogörökösök politikai állásfoglalásnak tekintették egy-egy szerelmes vers vagy próza megjelentetését, ezért – hol meggyőződésből, hol óvatosságból – elzárkóztak a közlés engedélyezésétől. Ilyen esetekben – ha a tilalom megkerülhetetlenül fontos szövegeket érintett – a rövid ismertetőt és pár kedvcsináló sort a műből mégis benne hagytunk a könyvben.

Ami az igen rövid szerzői életrajzokat illeti: nem törekedtem a genderszociológia tudományos alaposságára. Ez a könyv nem szexuális definíciós kérdéseket vizsgál, hanem az azonos neműek közti szerelem irodalmi példáit kívánja bemutatni. A homoszexualitás mint kategória merőben társadalmi konstrukció: koronként más és más volt a jelentése – sőt, sem a szó maga, sem mai, közkeletű értelmezése nem létezett a 19. század előtt. Szapphó nőkhöz írt verseit már a szerző életében ünnepelték, a nagy arab költő, Abu Nuvász nyíltan hirdethette férfiak iránti szerelmét, saját koruk társadalma mégsem tekintette őket kívülállónak vagy akár csak a normálistól eltérőnek, „másnak”. Catullus vagy Janus Pannonius nyugodtan írhatott mindkét nembéli címzettekhez erotikus verseket, ez bőven belefért koruk erkölcsi rendjébe. Másoknak, kevéssé megengedő korokban rejtegetniük kellett érzéseiket, olykor az életük is veszélyben volt. (Ezért nem tartamaz ez a gyűjtemény a középkori keresztény Európában született műveket: egy szerelmes versért a börtönt, kínzást vagy a halálos ítéletet kockáztatta szerzője, így óvakodott attól, hogy írásban is rögzítse érzéseit.)

Gyakran találgatja az irodalomtörténet klasszikus szerzők szexuális irányultságát. Könyvtárnyi irodalma van a vitának, hogy meleg, biszexuális vagy heteroszexuális volt-e Shakespeare, volt-e megélt leszbikus kapcsolata Emily Dickinsonnak, vagy homoszexuálisnak tekinthető-e Lord Byron férfiak iránti vonzalma. Ezek a viták mind a mai kor definícióit vetítik vissza a múltba. A homoszexuális kifejezés Petőfi barátjának, Kertbeny Károlynak 1869-ben született szóalkotása, korábban többnyire szodomitának nevezték az azonos neműekkel nemi életet élő személyeket. Csakhogy ezen is nagyon különböző dolgokat értettek a különböző korokban.

Dante idején szodómiának minősült minden olyan szexuális tevékenység, amelyből nem születhet gyerek: a homoszexualitás mellett az önkielégítés vagy az orális együttlét is; Oscar Wilde korában már csak a homoszexualitást nevezték így. Platón, Petronius vagy Michelangelo társadalmában teljesen normálisnak számított a pederasztia, azaz egy felnőtt férfi és egy serdülő fiú szexuális kapcsolata, hiszen a gyerekeket és kamaszokat – nemüktől függetlenül – általában is „kis felnőtteknek” tekintették. Ma, amikor a gyermekek lelki és testi fejlődésének védelme a legfontosabb értékek közé tartozik, a szexuális kapcsolat feltételének pedig az önrendelkezés képességét tekintjük, a pedofíliát teljes joggal tartjuk számon a legsúlyosabb bűnök között. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ezeket a szerzőket és műveiket ki kellene retusálni a kultúrtörténetből – mint ahogy reflektálatlanul sem érdemes hagyni koruk szexuális normáit.

A kötetünkben szereplő írók és költők élete nagyon különböző volt – miképpen azok a társadalmak is, amelyekben éltek. Egy művész életpályája szempontjából egyáltalán nem mindegy, hogy szűkebb vagy tágabb környezete bűnösnek, deviánsnak vagy a társadalom normális tagjának tekinti-e. Általános tanulságként elmondható, hogy azokban a korokban, amelyekben a homoszexualitás bűnnek vagy titkolandó dolognak számított, e gyűjtemény szerzői közül sokan lelki egészségükkel vagy akár életükkel fizettek vonzalmaikért. Még a 20. századi alkotók között is igen magas az öngyilkosok száma, de vannak olyanok is köztük, akik gyilkosság áldozatai lettek. A depresszió, a bűntudat, a folyamatos szorongás pedig úgyszólván kötelező kísérőjelenségei a rejtőzködésre ítélt életnek. Ezt leszámítva azonban – bár merőben teoretikus dolog ilyesmit „leszámítani” – műveik többnyire nem a homoszexuális szerelemről, hanem egyszerűen a szerelemről szólnak. Arról az örök vonzalomról, ami évezredek óta legfontosabb és legtermészetesebb témája az irodalomnak.

Éppen ezért tartom súlyos hibának, hogy ezek a művek ma törvényesen nem adhatók magyar fiatalok kezébe. Az a középiskolás diák, akit érdekel a téma – akár azért, mert érintett, akár azért, mert egyszerűen kíváncsi – a legjobb válaszokat ez esetben is műalkotásoktól kaphatná kérdéseire. S ha ebben egy felkészült pedagógus is a segítségére lehetne, sokkal jobb, pontosabb válaszokat találna, mint amikor az internet feneketlen zsákjában egymaga lel fel bizonytalan értékű és igazságtartalmú információkat.

A kötetünkben szereplő művek 14 év feletti fiatalok számára is fogódzót adhatnának egy, az emberi civilizáció kezdetei óta velünk élő érzelmi alaphelyzet, az azonos neműek közti szerelem megértéséhez. Most azonban törvénytisztelő antológiaszerkesztőként csak 18 éven felüli olvasók számára ajánlom a könyvet. Ők majd eldöntik, kinek adják tovább.

2022. január 15.

Nyáry Krisztián

„a sudár, szép Aphrodité letepert”
Ókor

HoméroszSzapphóAnakreónPlatónCaius Valerius CatullusPublius Vergilius MaroQuintus Horatius FlaccusGaius Petronius ArbiterLucius Apuleius

Homérosz
(Kr. e. 8. sz.)
Homérosz két eposzán alapul a teljes európai irodalom, s ő az első ismert európai szerző is – miközben az életéről semmilyen megbízható forrás nem maradt fenn, sőt, az sem állítható teljes bizonyossággal, hogy valós személy volt-e egyáltalán. Az Iliász földrajzi értelemben nem is európai, hanem egy kis-ázsiai történetet mesél el, az Odüsszeia – amelyet a mai irodalomtudomány egy, az Iliászt jól ismerő költő művének tart – szintén csak részben játszódik Európában. Ezzel együtt a két mű alapvető hatást gyakorolt az egész görög–latin kultúrára, ezen keresztül pedig a teljes európai és világirodalomra.

Az Iliászt sokan a trójai háború krónikájaként tartják számon, pedig annak csupán egyetlen évét, azon belül is egyetlen epizódját: Akhilleusz haragját és annak következményeit beszéli el. A bátor és szenvedélyes hős, a legyőzhetetlen mürmidónok vezetője megorrol a görögök vezérére, Agamemnónra. Beszünteti a harcot és sátrából nézi, amint a trójaiak és a társai pusztítják egymást. Rokona és férfiszeretője, Patroklosz megunja Akhilleusz duzzogását, magára ölti annak fegyverét és páncélját, és barátja helyett a csatába indul, ahol Hektór trójai királyfi megöli. Akhilleusz szeretője halála miatti fájdalmában bosszút esküszik, újra visszatér a csatamezőre, és párviadalban megöli Hektórt. Az alábbi részlet Patroklosz temetését meséli el: a halott hős szelleme megjelenik Akhilleusznak, és kézen fogva arra kéri szerelmét, hogy egyszer majd közös sírban nyugodjanak. Akhilleusz a temetésen földön csúszva, önmagát vádolva, zokogva gyászolja szeretőjét.

Iliász

részlet

23. ének, Patroklosz temetése

A morajos tenger partján feküdött le Achilles,

Myrmidonok hada közt; busulások sóhaja hallszott

Távol a partoknál, hol a hullámok zaja zúgott.

Gondelüző szender települt el két szeme fényén.

S elringatta a hőst, a csatáktól bágyadozottat,

Mert szellős Ilion mezején üldé deli Hektórt.

Álmában a szegény Patroklos lelke jelent meg;

Termete, hangja olyan volt, mint éltében a hősnek,

És két szép szeme is, s rendes hadi öltönye födte.

Főjé fölé állott s így szólt neki szárnyas igékkel:

„Szunnyadozol Pelides, s feledéd fegyverbeli társad?

Éltemben sohasem feledél, csak most a halálban

Hantolj el mielőbb, hogy a Hádes ölére fogadjon,

Mert tovaüldöznek, kergetnek a szellemek, árnyak,

És nem eresztenek át a folyón közibük keveredni.

És a sötét Hádes táján kell szertebolyongnom.

Add ide, ó kérlek, kezedet, mert én soha többé

Nem jöhetek hozzád, ha a máglya tüzében elégetsz.

Már mi ez életben társainktól félrevonultan

Nem szövögethetjük hadi tervünket, mivel engem

Balsorsom letiport, mely régen rám vala mérve.

Ám neked is, daliás Achiles szintén sorod itten,

Szent Ilion mezején pusztulnod a szörnyü csatában.

Mást mondok teneked s kérlek, hallgass szavaimra:

Csontjaimat ne temesd a tiedtől elkülönítve,

Hanem együtt, a miként minket nevelének,

Hogy hozzátok vitt az atyám, mint ifjat Oposból

Akkornap, mikor emberölés bűnébe kerültem,

S bár nem akartam volt, megölém hős’ Amphidamasnak

Ifjú fiát, aki feldühitett a kockavetéskor;

Ekkor a hős Péleus szerető házába kerültem;

Hűen elápolt ő s szolgádnak tett vala engem:

Úgy most is közösen rejtsék hamvainkat edénybe,

Színaranyos korsó kebelén, mit anyád ada néked.”

Erre viszont így szólt a sebes-rohanásu Achilles:

„Mért jöttél ide most, kedves fegyverbeli társam?

S mért kötöd im mindezt szívemre kegyes szavaiddal.

Mind elvégezem én, s óhajodnak végire járok…

Jer közelebb hozzám, kezeim haď öleljenek által,

S hadd sírjuk ki magunkat együtt keserű zokogással.”

Szólt s kezeit nyújtá a szellem után, de karolni

Nem bírá, mer’ az árny sustorgva repűlt tova füstkén.

S ment Hádeshez alá. Megijedten kelt föl Achilles,

Összecsapá kezeit s panaszos hangokra fakadva:

„Jaj nekem … ó vannak Hádesnek mély fenekében

Szellemek, árnyképek, de szivükben öntudatuk nincs!

Mert im a szánandó Patroklos árnyszerü lelke,

Hosszú egész éjjel zokogott és sirt körülöttem,

Mindent elrendelt s neki volt hű mássa egészen.”

Így szólott s azokat keserű sírásra fakasztá.

Míg ezek így sírtak, rózsás fényével a Hajnal

Patroklosra lövellt. Ezalatt a vitéz Agamemnon

Harcosait s nyugovó öszvéreit mind fölijeszté

Sátraiban, hogy az erdőről fát hozzanak egyben.

(…)

A parton lerakák sorban, hol a bajnok Achilles

Patroklos s maga testének sirját kijelölte.

És a tömérdek fát miután sorjába lerakták:

Eltelepült ugyanott az egész sokaság, mig Achilles

Rögtönösen kiadá a vitézlő myrmidonoknak,

Öltsék fegyveröket s fogják szekerükbe lovaikat.

Fölkerekedtek azok s szaporán fegyverre kelének:

Hős daliák s kocsisok hevenyén szekereikre szökelltek:

A lovasok legelül, sok ezer gyalogos meg utánuk

Mint sürü fergetegek: közepütt emelék a halottat;

Fürteiket, melyeket lenyirának, a testre dobálták.

Hátul a hős Achiles búsan tartotta fejénél

Patroklost, s szomorún kísérte hivét a halálba.

Már odaérkeztek, hol a sírt Achiles kijelölte;

Ott letevék s a hasábfából máglyát emelének

Ekkor a gyorslábú Achiles más dolgot eszelt ki:

A nagy máglya mögött lenyirá szőkés haja fürtjét,

Mellyet a Spercheios víznek hosszúra növesztett;

A ragyogó tengert nézé, s szóllott szomorúan:

„Spercheios, biz’ atyám Péleus, hijjában igérte,

Hogy haza érkezvén szeretett földére hazámnak:

Fürteimet lenyirom s hekatombát áldozok otthon,

És ötven gyönyörű nagy kost vágok le tenéked

Szent forrásodnál, a hol oltárod s ligeted van…

Igy fogadá az öreg, de te nem tetted meg ohajját

Most miután többé sohasem megyek ősi hazámba:

Patroklosra teszem hajamat végső adománynak.”

Szólt s haja szép fürtjét megholtja kezébe helyezte,

S társainak csapatát keserű könnyekre fakasztá.

Sírtak volna talán, mig a fényes nap lehanyatlik,

Hogyha imígy nem szól Agamemnon a hős Achilesnek:

„Atreides! keserű búnkat még majd kizokogjuk

Néked a nép szavaid mindig szivesen fogadá meg:

Oszlasd szét őket, hadd menjenek el vacsorálni;

Mink a halott körül itt maradunk, megtenni utolsó

Tiszteletét; bízd ránk s a király is mind legyen itten.”

Mindezeket hallván fejedelmi vitéz Agamemnon,

Népeit elküldé hevenyében a karcsu hajókhoz.

Már csak a máglyarakók hordták a cserfahasábot.

És százlábnyi magas máglyát halmoztanak össze,

S elhelyezék szomorú szívvel tetején a halottat.

Sok címeres tulkot, sok szép faggyas husu birkát

Öltek a máglya előtt s lehuzák bőrét, mig Achilles

Hájjaikat kiszedé s a halott testét betakarta

Végiglen, s a leölt barmot mind melleje rakta.

Majd olajos s mézes-korsót helyezett el a máglyán

A ravatal mellett; azután négy lenge-sörényű

Mént dobatott sóhajok közepett fel a máglyatetőre.

Majd a kilenc hű eb közül is, melyeket hive táplált,

Két darabot leölött s oda tette a holt teteméhez.

Majd a nemes lelkű Ilionbeliek csapatából

Ifju tizenkét szép daliát ölt meg boszujában,

S felgyújtá a tüzet, hogy a láng hamvaszsza a máglyát.

Felzokogott azután nevinél szólítva barátját:

„Patroklos, hivem, üdvözlégy Hádésnak ölében!

Ím mit igérek teneked, megadom most;

Mert a nemes lelkű Ilionnak büszke tizenkét

Ifja veled hamvad hamuvá; de az isteni Hektort

Nem hamvasztatom el: tépjék az ebek darabnokra.”

(…)

Merte a bort folyton s a tüzet locsolá kiviradtig,

S Patroklos lelkét, a szegényt, hivogatta szavával.

Mint a szülő sí-rí, ha fiát a halál letarolja

Házasulása előtt s máglyán hamvasztja halottját:

Úgy sítt-rítt Achiles, mialatt Patroklos enyészett;

Fetrengett s fel-felzokogott a hasábfa tüzénél.

És mikoron feljött fényével a hajnali csillag,

Amely után biboros lepelét kiteríti a Hajnal:

Akkor a láng lelohadt s összébb roskadt a zsarátnok.

Visszafelé zúdult a vihar sebesen haza térni

Thrák hullámokon át; dagadozva nyögött fel a tenger,

Más oldalra vonult fáradtan a bajnok Achilles

És lefeküdt, s szemeit befödé a mézizü álom.

Majd Atreidesnél sürüen gyülekeztek a hívek,

S álmaiból dobogás, zajogás kelté föl Achillest.

Erre felűlt a király egyenest s így kezde beszélni:

„Atreides s ti vitéz fejedelmei hős feleinknek,

Oltsátok ki a máglyaparázst tűzlángszinü borral

Teljessen, hol a láng a hasábfákat fölemészté,

S óvatosan szedjük Patroklos csontjait össze,

Jól szétválasztván; könnyű lesz rájuk akadni,

Mert a famáglyának közepén feküdött, mig a többi

Legszélén vegyesen hamvadt : a lovak meg az ifjak.

És tegyük el szinarany csészében hájba takarva,

Míg magam is lejutok Hádesnek mély fenekére.

Sírhalmot ne nagyon magasat hordjunk a halottnak,

Csak közepest; de vitéz feleim, szivetekre kötöm, hogy

Később szélessé, naggyá hordjátok a halmot,

Mind, kik a karcsú hajók mellett életbe’ maradtok.”

Igy szólott s amazok szivesen hajtának a szóra

Borral eloltották legelőször a máglya parázzsát,

Hol csak a tűz égett; a hamu jó mélyre leroskadt;

Sírva szedék a szelid bajnoknak hószinü csontját,

Es szinarany csészébe tevék s hájjal betakarták.

(Kemenes József)

www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Hevesi Judit
Korrektor: Varga Virág
A borító Vall Petra rajzának felhasználásával készült
A borítót tervezte: Karcagi Klára
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
HVD Bodedo – HVD Fonts License
Caveat – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Sans Pro – SIL Open Font License