A D A M    L E B O R

B U D A P E S T
V É G N A P J A I

Fordította

BUS ANDRÁS

A D A M    L E B O R

B U D A
P E S T
V É G
N A P J A I

K É M E K ,   N Á C I K ,   E M B E R M E N T Ő K
É S   E L L E N Á L L Ó K ,   1 9 4 0 – 1 9 4 5

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Adam LeBor: The Last Days of Budapest. Spies, Nazis,
Rescuers and Resistence, 1940–1945

London, Head of Zeus, 2025

Copyright © Adam LeBor, 2025

This translation of “The Last Days of Budapest” is published by
Helikon Publishing, an imprint of Libri Könyvkiadó Kft.
by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Bus András, 2026

Borítófotók © Fortepan / National Archives, Vörös Hadsereg,
Album 050, Marics Zoltán

Minden jog fenntartva

A kiadó minden erőfeszítést megtett a jogosultak felkutatása
és a szerzői jogi védelem alatt álló anyagok felhasználásához szükséges
engedélyek beszerzése érdekében. A kiadó elnézést kér az esetleges hibákért vagy mulasztásokért, és minden értesítést hálásan fogad a könyv
utánnyomásaiba és újabb kiadásaiba beépítendő javításokról.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

ISBN 978-963-620-742-7

Ligeti Róbert (1930–2024),
Maurice LeBor és Brenda LeBor emlékének,

valamint Ligeti Zsuzsának

Az ősz és Buda egy anyától születtek.

Krúdy Gyula

Tartalom

Prológus

ELSŐ RÉSZ
A kötéltánc

1. A birodalom vége

PROLÓGUS

Budapest, 1944. október vége

Már alkonyodott az újpesti stadion felett, és a tél ígéretét hozva az idő is csípősre fordult, de az erőszak nem csillapodott. A szadizmusban kéjes örömet lelő nyilasok tovább bántalmazták, ütlegelték és kínozták a foglyaikat.

Ahogy újabb sortűz hangja harsant, Lichtenstein Róbert összerezzent. Több száz zsidót gyűjtöttek be aznap, hogy összetereljék őket odakint mindenféle élelem, víz, vécéhasználati lehetőség és egészségügyi ellátás nélkül. A stadion koncentrációs táborrá változott.

A férfiaknak munkásszázadokba kellett volna tömörülniük, hogy lövészárkokat ássanak a Budapest-szerte előrenyomuló oroszok feltartóztatására. Csakhogy a nyilasok kezére jutó zsidók életkilátásai többnyire igen rövidek voltak. Sokuk már az éjszakát sem élte túl.

Lichtenstein Robinak ott sem szabadott volna lennie. Csupán tizennégy éves volt – de a szomszédjukkal, Schwarz Artúrral együtt őt is elvitték. Artúr fájós lábú öregember volt. Egyikük sem kemény fizikai munkára termett.

Schwarz azt mondta a fiúnak, hogy meg kell szöknie.

A sortüzek egyre sűrűbben követték egymást, az ütések egyre nagyobbat csattantak, az erőszak hangzavara egyre fokozódott. Mindenki tudta, hogy elvesztették a háborút, de a nyilasok annál jobban őrjöngtek, minél közelebb kerültek a városhoz az oroszok.

Robi hevesen zakatoló szívvel várta a lehetőséget. Az őrök egy pillanatra hátat fordítottak.

A fiú futásnak eredt, és rohant, ahogy csak tudott.

ELSŐ RÉSZ

A kötéltánc

Magyarország neve hallatán a legtöbben a pirospaprikára, a cigányzenekarokra, a festői tájakra, a hatalmas síkságokon legelő marhacsordákra és a rájuk vigyázó félbarbár népre gondolnak. Mármost az igazság az, hogy a civilizációnak épp azon a szintjén vagyunk mi is, mint bármely nyugat-európai ország. Fogalmazhatunk úgy is, hogy a nyugati civilizáció legkeletibb előőrse vagyunk.

Gróf Apponyi Albert magyar diplomata és politikus
1929-es szavai az Egyesült Államok népéhez

Izgattak a helybeli nevezetességek.[1]

Patrick Leigh Fermor brit utazó
az 1934-ben tett budapesti látogatásáról

1

A birodalom vége

IV. Károly koronázása volt életem legnagyobb moziélménye.[1]

Cyril Brown a New York Timesban

Már pirkadat előtt megindult a nagy menet, hogy átkeljen a Dunán. Ahogy a nap lassan kikapaszkodott a budai hegyek mögül, és halvány rózsaszín csíkot húzott a horizontra, a jeges, fekete víztömeg csillámlani kezdett a párás fényben, de a levegő fagyos és nyirkos maradt. A város még sosem látott ilyen hatalmas és ilyen lassú, de szilárd elszántsággal haladó felvonulást. Ki gyalog, ki lovas kocsival jött, de mind egy irányba tartottak: át a Lánchídon, aztán fel a Mátyás-templomhoz. 1916. december 30-a volt. I. Károlyra, Ausztria frissen hatalomra került császárára újabb koronázás várt, hogy IV. Károly királyként Magyarország trónját is elfoglalja. Budapest megtelt izgatott várakozással. Habár háborúban állt az ország, ez egyszer ünnepelni készült mindenki. Cyril Brown, a New York Times újságírója tudósítani készült a fényűző ceremóniáról – feltéve persze, hogy sikerül átkelnie a folyón, és feljutnia a várba.

Egy átlagos napon körülbelül fél órába telt volna az út az Astoria Szállóban bérelt szobája ajtajától, Pest belvárosából. Aznap három órán át tartott – érkezésekor azonban párját ritkító látványosság fogadta. „Egyik filmbe illő jelenet és pompás kompozíció követte a másikat, és egytől egyig önmagában is megérték volna egy premierre szóló belépő árát”, lelkendezett. Elsőként a híres magyar huszárok érkeztek, hogy végigügessenek a macskakövön kifogástalanul ápolt lovaik hátán, aztán Budapest polgármestere, a városi elöljárók és a vörös ruhás hírnökök következtek, akik „tarka lobogókkal díszített trombitán fújták a fanfárokat”. A királyi testőrség tagjai krémszínű köpenyt és ezüstsisakot viseltek, amelyre fehér jégmadártollat tűztek, a kezükben pedig lándzsát tartottak, amelynek a pengéje inkább kaszára emlékeztetett. Mögöttük három aranyozott rokokó fogat szállította az udvar legmagasabb rangú hölgytagjait, akiket hosszú fekete palástba burkolt lovasok kísértek. Utolsóként pedig befutott a királyi hintó is Károllyal, Zita királynéval és a kisfiukkal, Ottó koronaherceggel.

A közönség „aranyat és drágaköveket, bársonyt és drága bundákat” viselt, a nagytemplom oszlopait pedig bíborvörös bársonnyal borították. Kilenc órakor megszólaltak az ágyúk, aztán orgonaszó zendült, majd „trombiták fanfárjai és üstdobok egzotikus pergése” töltötte be a teret. A ceremónia drámai tetőpontjának helyszíne a szomszédos Szent György tér volt. Az újonnan megkoronázott király fellovagolt egy rámpán az odahordott koronázási dombra, és kardjával mind a négy irányban a levegőbe suhintott, jelezve, hogy bárhonnan is jöjjön támadás, megvédi Magyarországot. „Ez volt a jel a templomból kiszorult sokadalomnak. Dörögni kezdtek az ágyúk, és sortűz visszhangzott a honvédek puskáiból is, a kint várakozó tömeg pedig üdvrivalgásban tört ki” – írja Brown. A király megállt az esztergomi érsek és gróf Tisza István miniszterelnök előtt, ők pedig újra a fejére helyezték a Szent Koronát. Ismét szűnni nem akaró ováció harsant: az örömkiáltások még hosszú percekig zengtek.[2]

IV. Károly magyar király ettől a pillanattól egy olyan nemzet felett uralkodott, amelynek területei keleten a mai Ukrajna és Románia, északon Szlovákia, délen Szerbia és Horvátország határain túlra nyúltak, nyugaton pedig az Adriáig értek. Brown persze kívülálló volt, akit magával ragadott a pompa és a pillanat heve. Az első sorban helyet foglaló fiatal magyar arisztokratának, Andrássy Katinkának már élesebb volt a szeme. A korona túl nagynak bizonyult Károly fejére, és rácsúszott a fülére, írta később. A jogar nehéz volt, a lova pedig ideges. „Majd összeroskadt a súlyuk alatt. Feladata is kétségkívül túl súlyos volt számára: viselnie kellett egy bomlófélben levő birodalom terhét, meg egy olyan háborúét, amelyet ő csakugyan nem helyeselt.”[3] Az üdvrivalgás mindössze a ceremóniára meghívott mintegy ezerötszáz nemestől és arisztokratától érkezett. A tömeget egy esetleges demonstrációtól tartva nem engedték be. Egy haldokló birodalom utolsó nekirugaszkodása volt ez.

Ott volt az éljenzők között Andrássy Katinka húga, Klára is, akit a család és a baráti kör csak Kájának becézett. Csíkszentkirályi és krasznahorkai gróf Andrássy Klára 1898. január 18-án született egy olyan dinasztiába, amely jelentős szerepet játszott Magyarország sorsának formálásában. Nagyapja, gróf Andrássy Gyula a Magyar Királyság miniszterelnöke és az Osztrák–Magyar Monarchia külügyminisztere volt, nagybátyja, ifj. Andrássy Gyula pedig magyar bel- és külügyminiszterként szolgált. Előbbi elsőszülött gyermeke, Andrássy Tivadar a szintén arisztokrata Zichy Eleonórát vette feleségül. Kája volt a legkisebb a házaspár négy lánya közül, Ilona, Borbála és Katalin (a már említett Katinka) után. A család a tiszadobi Andrássy-kastély és a Duna budai partján emelt Andrássy-palota között osztotta meg idejét. A kelet-magyarországi kúriát körülvevő parkban görög és római szobrok másolatai álltak, a lányok pedig télen a befagyott kerti tó jegén korcsolyáztak. Ha az Andrássyak piknikezni mentek, szolgálók tucatjaiból álló előőrs gondoskodott az ételről és az italról, mire megérkeztek. Az Andrássy-palotát a kor nagytőkéseire és arisztokráciájára jellemző stílusban rendezték be: levegőtlen volt, és komor, mert túlzsúfolták bútorokkal és nehéz, sötét függönyökkel, amelyek kizárták a fényt, de bent tartották a port. A falakon robusztus olajfestmények lógtak mindenütt. A helyiségekben szinte minden négyzetcentiméterre jutott egy kanapé, egy szék, egy műalkotás vagy valamilyen díszítés.

Zichy Eleonóra és Andrássy Tivadar házassága nem volt híján a problémáknak. A társasági életben kiemelkedő szépségként ismert lányt már tizenhét éves korában eljegyezték, amikor még semmit sem tudott a férfiakról. A házasélet valósága és a kötelességei azonban viszolygással töltötték el. Az esküvő után évekig csak fátyollal az arcán hagyta el a házat, és akkor is csak azért, hogy meglátogassa a családját.

Eleonóra zsarnokként irányította gyermekei életét. A lányok nem viselhettek harisnyát, sem kesztyűt, és még novemberben is nyári ruhát hordtak. A napirendjüket írásba adták. Fogmosásra napi háromszor három percet kellett szánni. Kézmosásra négyet. Öltözésre hetet. Fésülködésre hatot. Minden reggel hideg vízben fürödtek, esténként pedig melegben, öt-öt percig, egy pillanattal sem tovább. Andrássy Kláráéknak szobalányok segítettek öltözködni és cipőt húzni. Kortársaik többségéhez képest rendkívül privilegizált életet éltek, sosem szenvedtek hiányt sem ruhában, sem ételben, és mindig volt fedél a fejük felett, vagyis anyagi természetű aggályaik egyáltalán nem lehettek. Édesanyjukkal azonban hűvös és távolságtartó volt a viszonyuk. 1905-ben, amikor a kis Kája még csak hétéves volt, az apjuk elhunyt leukémiában. Négy évvel később Zichy Eleonóra feleségül ment ifj. Andrássy Gyulához, néhai férje öccséhez. Andrássy Klára gyerekkora a korabeli magyar arisztokratalányok rutinját követte: bálokba, vacsorákra és jótékonysági eseményekre járt, amikor pedig tehette, lovagolni ment – ugyanis ügyes lovas volt. Az ország egyik legismertebb családjának szép, intelligens és jó kedélyű leányaként bármerre is járt, vonzotta a figyelmet.

A tizenkilencedik századi osztrák államférfi, Klemens von Metternich egyszer, a lenézéssel cseppet sem fukarkodva azt mondta, hogy „a Balkán a Rennwegnél kezdődik”. Ez az utca Bécs belvárosában található, 240 kilométerre Budapesttől. Metternich mércéje szerint tehát a Magyar Királyság a Balkán mélyén feküdt, az ország polgárai – főként a fővárosiak – azonban csak gúnyolódtak az efféle bécsi sznobérián. A magyarokban megvan a hajlam a melldöngetésre – meglehet, túlkompenzálnak amiatt, hogy kis, magányos népként, természetes szövetségesek és nyelvrokonok nélkül élnek Európa szívében. Ebben az esetben azonban bőven volt okuk felvágni. Pest-Buda és az örökébe lépő Budapest virágzó, modern, kozmopolita város volt, amelyet nemcsak magyarok, hanem mások mellett németek, görögök, szerbek, cigányok, örmények, románok és oroszok is az otthonuknak mondtak. A magyar főváros messze földön híres volt képzőművészeti, irodalmi és zenei közegéről, éttermeiről és fényűző – sőt olykor egyenesen züllött – éjszakai életéről. Itt élt Európa egyik legnagyobb és leggazdagabb zsidó közössége is, amely a város népességének csaknem egynegyedét tette ki. A zsidó polgárság olyan megkerülhetetlen szereplője volt a kultúrának és a kereskedelemnek, hogy a századforduló bécsi főpolgármesteréhez, Karl Luegerhez hasonló antiszemiták köreiben bevett volt a Judapest gúnynév használata. Budapest a szuperlatívuszok városa volt, és egyértelműen szebb, mint osztrák vetélytársa. Míg ott a Dunát egy távoli kerületbe száműzték, Budapestnek éppen a fenséges sodrású folyó és a robogó-örvénylő víztömeget átszelő grandiózus és díszes hidak adtak nagyvárosi lendületet. „Ha csak itt lehetnél velem egy pillanatra, hogy velem együtt láthasd a Duna tompa ezüstjét, a sötét hegyeket a sápadt-vörös háttér előtt és Pest fényeit, amint felintegetnek nekem; [Pest-Budával] összehasonlítva, Bécs kevésbé nyerné el az elismerésedet” – írta Otto von Bismarck a feleségének 1852-ben.[4]

Ez a panoráma épp ilyen igéző volt 1916-ban, sőt még manapság is rá lehet ismerni. A brit mérnökök által tervezett és épített Lánchidat 1849-ben adták át. Kecses, kétszáz méteres pályáját mindkét végén hatalmas oroszlánszobrokkal díszítették. Ötven évvel később a magyar mérnökök magukat is túlszárnyalták egy másik függőhíddal, amely Ferenc József császár imádott feleségéről, Erzsébetről kapta a nevét, és 290 méterével a leghosszabb volt a világon. A budapesti földalatti vasutat maga Ferenc József adta át 1896-ban, a magyar honfoglalás ezeréves évfordulóján: ez volt a kontinentális Európa első teljesen elektromos üzemű metróvonala. Új közlekedési kapcsolatok létesültek a város és Nyugat-Európa között: gyors, modern vonatok és hajójáratok indultak Budapestről Bécsbe. A pesti belváros szívében, a Dohány utcában felépült az extravagáns, háromezer hívő befogadására képes, neomór stílusú Nagy zsinagóga, mely egész Európa legnagyobb zsidó imaházaként egy mind jobban prosperáló közösség fényűző, díszes szimbóluma is volt.

Látkép a budai hegyekből: a régi Erzsébet híd és a Lánchíd a Dunán

A Lánchíddal szemben állt a budapesti mesteremberek legnagyobb büszkesége, a folyóra néző Gresham-palota. A szecessziós épület tökéletesen megtestesítette a felpezsdülő város stílusosságát és magabiztosságát, elektromos működésű kovácsoltvas kapuit pávák, lépcsőházait különleges mozaikok, festett üvegablakok és mázas Zsolnay-csempék díszítették, a belső udvart pedig üvegkupola zárta le. Budapestnek jártak is az efféle látványosságok. Mindössze egy évszázadba telt, hogy három poros, vidékies kisváros – Buda, Pest és Óbuda – egyetlen virágzó, kozmopolita fővárossá váljon. 1799-ben összesen körülbelül 54 ezren éltek Pesten és Budán. 1900-ra Budapest népessége az egymillió főt közelítette. A magyar főváros Európa nyolcadik legnagyobb települése volt, megelőzve Rómát, Madridot, Liverpoolt és Brüsszelt.[5]

A főváros minden dicsősége sem volt azonban elég ahhoz, hogy megmentse a birodalmat. Az első világháború utolsó napjaiban, 1918 októberének végén hatalmas tömegek gyűltek össze, és függetlenséget, demokráciát, a politikai foglyok szabadon engedését, a háború befejezését, és azt követelték, hogy Andrássy Katinka férjét, Károlyi Mihályt nevezzék ki miniszterelnöknek. A tüntetők oldalán álló katonák őszirózsát tűztek a sapkarózsájuk helyére. A magyarok szenvedélyes, temperamentumos emberek, akik az évszázadok során számos felkelést és forradalmat robbantottak ki. Egész történelmükben ez, az őszirózsás forradalom volt az egyetlen, amely sikerrel járt.[6] 1918. október 31-én Károlyi Mihályt kinevezték miniszterelnöknek. A budapesti születésű író, Arthur Koestler közvetlen közelről figyelte az eseményeket, apjának, Henriknek ugyanis a Kossuth Lajos utcában, az Astoria Szálló szomszédságában volt az irodája. Károlyi gróf, ez a „magas, sötét hajú, hajlott hátú férfi”, akinek „gesztusai kissé esetlenek” voltak, a szálloda zászlókkal díszített erkélyén állt, miközben az utat „közel egy kilométernyi hosszúságban hatalmas, örvénylő, éljenző tömeg” zárta el. Károlyi kihirdette Magyarország kiválását a Habsburg Birodalomból, „és szabad, független, demokratikus köztársaságként való ujjászületését”. A tömeg ovációban tört ki, és elénekelte a magyar himnuszt. Koestlerék is lelkesek voltak, magával ragadta őket a hazafias buzgalom.[7]

A környező államok azonnal lerohanták Magyarországot, és hatalmas területeket foglaltak el belőle. A győztes antanthatalmak követelései értelmében a magyaroknak egyre több és több olyan országrészről kellett lemondaniuk a szomszédaik javára, amelyet történelmileg a sajátjuknak tekintettek. 1918 végén egy ideig az Astoria Szálló volt a politikai földindulás epicentruma. Mihály és Katinka a 414-es lakosztályban élt. A Károlyi elnöklésével ülésező új végrehajtó hatalmi szerv, a Magyar Nemzeti Tanács az első emeleten, a 105–109-es szobákban gyűlt össze. Amikor kicsit több, mint huszonöt évvel később, 1944 márciusában a németek megszállták Magyarországot, központi fekvése, valamint a Dohány utcai Zsinagóga és a zsidónegyed közelsége miatt az Astoria ismét reflektorfénybe került. Akkor azonban már nem vigasságtól, és nem is szenvedélyes vitáktól visszhangzott a szálló és kiváltképp az épület pincéje.

A külső és belső ellenségek kereszttüzében álló Károlyi-kormány öt hónapig sem bírta. Március 21-én Magyarország lett Szovjet-Oroszország után a világ második kommunista állama. A Tanácsköztársaság de facto vezetője a kommunista Kun Béla (született Kohn Béla) volt. Miután az első világháborúban orosz hadifogságba esett, Kun a bolsevik forradalom hatására hithű kommunista lett, majd a mozgalom aktív tagjaként politikai és szervezőszerepet vállalt az orosz polgárháború idején. Szoros kapcsolatot alakított ki Leninnel is, aki később így emlékezett rá: „Kun Béla elvtársat jól ismertem már akkor, amikor hadifogoly volt Oroszországban, és nemegyszer jött hozzám beszélgetni a kommunizmusról és a kommunista forradalomról.”[8]

Sokan, főleg a fiatalok, izgalmasnak találták az új hitvallást. Ha nem is sokáig, de ajtót mutattak a halott birodalmak, a társadalmi hierarchia és a rangok régi világának, hogy betessékeljék a helyére a szabadság, az egyenlőség és a messianisztikus ígéretek korszakát. Budapest legtehetségesebb képző- és iparművészei lelkesen ölelték keblükre az új krédót, az agitpropnak nevezett szovjet stílusú propagandaművészetet. Az egész várost vörös drapériákba és a Vörös Hadsereg, illetve a dolgozók erényeit magasztaló modern, sőt futurisztikus plakátokba öltöztették. Egy rövid, átmeneti időszak erejéig minden nap reménytelinek tűnt. A gyárakat köztulajdonba vették, az arisztokraták rangjait és előjogait eltörölték, gyülekezési és szólásszabadságot, ingyenes oktatást és a nemzeti kisebbségeknek biztosítandó új jogokat ígértek.

Sajnálatos módon azonban a főváros élelmét megtermelő parasztokat nem sikerült meggyőzni. Egyszerűen nem voltak hajlandók eladni a termékeiket. Az új rezsim Károlyitól megörökölt, „fehér pénznek” nevezett bankjegyeit egyoldalasra nyomtatták, ami nem szült bizalmat. A boltokban szinte semmit nem lehetett kapni káposztán, fehérrépán és – ki tudja, milyen okból – fagylalton kívül. A kommunista Magyarország visszatért egy letűnt gazdasági berendezkedéshez, emlékezett vissza Arthur Koestler. „Az egész ország cserekereskedelemből élt; a parasztok a városba hozták a csirkét, a tojást, a tejet, a vajat, és faliórákkal, bronzszobrocskákkal, bútorvédőkkel, használt ingekkel és öltönyökkel megrakodva tértek haza.”[9] A középosztálybeli családok hamar hajlandóvá váltak átadni az értékeiket pár zsák krumpliért és egy-két kacsáért vagy tyúkért – hogy aztán a második világháború kései szakaszában újra lejátszódjanak ugyanezek a jelenetek.

Koestler olyan középosztálybeli zsidó családba született 1905-ben Budapesten, amely az egyre gyarapodó polgárság igazi mintapéldája volt. A néhai Ferenc József császárnak köszönhetően a magyar zsidók jogi értelemben teljes rangú állampolgároknak számítottak. „Relatíve nagy számban lehetett zsidókat találni az igazságszolgáltatás legmagasabb szintjein, a nagybirtokosok, az egyetemi tanárok, a tartalékos katonatisztek és a köztisztviselők között” – írja Deák István történész.[10] De voltak a zsidók soraiban orvosok, fogorvosok, képzőművészek, költők, zenészek, boltosok, ácsok, szabók és lakberendezők is. Budapesten számos zsinagóga, zsidó iskola, vallási, közösségi és jóléti egylet, árvaház és idősotthon működött. A zsidóság két nagy ünnepén, rós ha-sánakor, azaz újévkor, és jom kippurkor, vagyis az engesztelés napján a városközpont feltűnően elcsendesedett.

A magyar bányák és nehézipari vállalatok jelentős hányada zsidó iparosok és üzletemberek tulajdonában állt – kiváló példa erre a Weiss Manfréd Acél- és Fémművek gyárkomplexuma a Csepel-szigeten –, ahogy a bankok, valamint a kis- és a nagykereskedelem jó része is. Egyes családok, így például a Weiss-dinasztia tagjai nemesi rangot kaptak, és ott ültek a parlament felsőházában. Sok budapesti újság tulajdonosa is zsidó volt, akárcsak az újságírók több mint kétharmada és a város egyetemistáinak körülbelül fele. Koestlerék az Andrássy út közelében, a Szondi utcában laktak. Innen rövid sétával el lehetett jutni a Pest centrumát övező két körút között gyorsan terjeszkedő VII., VIII. és IX. kerületek szűk mellékutcáihoz és zsúfolt bérházaihoz, amelyek megannyi nincstelen, kisiparosként dolgozó, vagy kereskedőként napról napra élő zsidónak és családjának adtak otthont. A Szondi utca nem volt sem gazdag, sem különösebben szegény környék, szigorúan középosztálybeli lakóházai tipikus példái voltak a tizenkilencedik század végi ingatlanboomnak, amely központi jelentőségű, virágzó várossá avatta Pestet.

A forradalmárok között sok volt az idealista, akik szívesen nevelték arra a fiatalokat, hogy aktív polgárai legyenek az új államnak. Koestler iskolájába is új tanárok érkeztek, „fiatal értelmiségiek […], akik soha azelőtt nem tanítottak”, hogy olyan közgazdaságtan- és politikatudomány-órákat tartsanak, amelyek „új távlatokat nyitottak, és új kapcsolatot kínáltak a valósággal”. A munka ünnepén egy tehetséges diák, akinek már versei is jelentek meg nyomtatásban, beszédet mondott, amelyben a francia forradalom vezéralakjait, Georges Dantont és Louis Antoine de Saint-Justöt magasztalta, miközben „a régi tanárok gyilkos hallgatással tüntettek”.[11] Koestler egy nap elkísérte az unokanővérét, Margitot egy városszéli gyárba, ahol az politikaigazdaságtan-előadásokat tartott. Margit elmesélte a pénz történetét, és elmagyarázta a cserekereskedelem elvét is. Néhányan elaludtak, de sokan voltak a hallgatóságban, akik „mohón itták a szavait, tűnődő, megbabonázott kifejezéssel az arcukon”.[12]

Csakhogy a kommunisták Oroszországhoz hasonlóan Magyarországon sem voltak képesek kormányozni. Az államosítások és kisajátítások gazdasági összeomláshoz vezettek. Az arisztokraták birtokait nem osztották fel a jóformán jobbágyi sorban élő emberek között, akik művelték őket, hanem kollektivizálták, és sokszor ugyanazok a korrupt és kegyetlen gazdatisztek irányították a munkát, mint azelőtt, ami feldühítette a parasztokat. A Kun-rezsim létrehozta a Lenin-fiúk néven ismert brutális, anarchikus működésű félkatonai különítményt, amely minden rendszer nélkül tartóztatott le, börtönzött be, kínzott meg és lőtt agyon embereket. Százak haltak meg a szervezet fogságában. A rezsim vezetői és magas rangú tisztviselői közül sokan – köztük maga Kun is – zsidók voltak. Ahogyan Oroszországban és a világ más tájain, úgy Magyarországon is megigézte a fiatal zsidó értelmiségiek egy részét a kommunizmus eszméje. Ennek egyrészt az volt az oka, hogy megváltást ígért, másrészt az, hogy megvolt a maga vaskos teológiája, amelyről éjszakába nyúlóan lehetett olvasni és beszélgetni – ráadásul lehetőséget adott a lázadásra is a hazafias, asszimilálódott szülőkkel és a kábult burzsoá életükkel szemben. A zsidó kommunisták a saját felekezetüket sem kímélték. Zsidó intézményeket, társaságokat és sajtótermékeket is betiltottak. Zsidó üzletemberek és kereskedők is elvesztették a bevételi forrásukat. Zsidó kisiparosok műhelyét is kisajátították.

Mindeközben Szegeden az osztrák–magyar hadiflotta egykori főparancsnoka, Horthy Miklós altengernagy arra készült, hogy „Nemzeti Hadseregét” bevetve megdönti a forradalmi rezsimet. Az egymástól független román és a csehszlovák támadások közepette a demoralizálódott, utánpótlásgondokkal és lőszerhiánnyal küszködő Vörös Hadsereg összeomlott, és gyorsan követte a kommunista rendszer is. A Tanácsköztársaság 133 napig létezett. 1919. augusztus 4-én a románok megszállták Budapestet, és egészen november közepéig maradtak is; jelenlétük nemzeti megaláztatás volt. November 16-án aztán Horthy bevonult a fővárosba fehér lova hátán. A Fehérvári úton keresztül érkező és főhadiszállását a Gellért Szállóban berendező altengernagy első beszédében áruló, romlott, korrupt városként becsmérelte Budapestet.

A magyar nemzet szerette Budapestet és el is kényeztette; mégis az utóbbi időben ez a város lett a veszte. Most, itt, a Duna partján tetemre hívom a magyar fővárost. Ez a város megtagadta ezeréves történelmét, ez a város porba rántotta a szent koronát, meg a nemzet színeit, és vörös rongyokba öltözött. A nemzet legjobbjait börtönbe vetette, vagy kiüldözte hazájukból. Ezen felül még mindenünket el is tékozolta.[13]

Valójában Horthy autoriter rendszere és zsidótörvényeinek sora „üldözte ki a hazából annak legjobbjait” a húszas-harmincas években, ideértve számos tudóst, írót és gondolkodót, vagyis éppen azokat, akikre szüksége lett volna az országnak, hogy sikerrel navigáljon a modernitás és a huszadik század bonyolult és turbulens áramlatai között. A budapesti irodalmárok ugyanakkor a város védelmére keltek. Krúdy Gyula, az egyik legkedveltebb és leglíraibb magyar író így vágott vissza Horthy barátságtalan és elmarasztaló szavaira:

Pest sohase volt kedves város. De kívánatos, mint a vérbelű, fehérmájú menyecske, akinek csintalanságairól mindenki beszél, mégis boldogan kezet csókolnak a férfiak. […] A színházban itt táncolnak legjobban, mindenki nagyságos úrnak érezheti magát az emberforgatagban, ha tegnap szabadult is ki a tömlöcből, az orvosok nagyszerűen gyógyítanak, a fiskálisok világhíresek, a kis partájnak is saját fürdőszobája van, a boltosok találékonyak, a rendőr vigyáz a rendre, az úrinép kellemetes, a lámpások reggelig égnek.[14]

A főváros költői védőbeszéde még hosszan folytatódik hasonló hangvételben Krúdynál.

A Kun-féle interregnum, avagy a „vörös rongyok” időszaka rövid életű volt, de annál alapvetőbb hatású. A zsidóság sok magyar – kiváltképp a nemzeti beállítottságúak – szemében egybeforrt a bolsevizmussal. Horthy politikájában pedig a következő évtizedekben meghatározó szerepet játszott a Budapest iránti megvetés, noha a város polgárainak nagy része, beleértve a zsidókat is, nem támogatta a rövid magyar-szovjet közjátékot.

1920 szeptemberében a magyar kormány beterjesztette a modern Európa első zsidóellenes törvényét, a numerus clausust, mely 6 százalékban maximalizálta a zsidó hallgatók arányát az egyetemeken. A jogszabály óriási felháborodást keltett, de így is elfogadták.[15] A magyar zsidóság vezéralakjai döbbenettel vegyes aggodalommal fogadták a történteket, de büszke – sőt szenvedélyes – hazafiak maradtak. Vázsonyi Vilmos korábbi igazságügy-miniszter az 1925-ös Magyar Nemzeti Zsidó Kongresszuson úgy fogalmazott: „Mi nem magyar zsidók vagyunk, hanem zsidó magyarok […] Ragaszkodunk őseink vallásához, de ez a mi hazánk is.”[16] Azonban nem értett egyet vele mindenki. A jogi, illetve politikai precedens immár megszületett, és ami talán a legfontosabb, a zsidók rengeteg magyar fejében nem voltak igazi magyarok, és emiatt nem élveztek ugyanolyan jogokat, mint honfitársaik, hanem egy távoli, különálló kisebbséget alkottak. Életük és tevékenységük kontrollálható és korlátozható volt olyan törvényekkel, amelyek a keresztényekre nem vonatkoztak. Nem sokkal azután, hogy megtartotta lelkesítő beszédét, Vázsonyit súlyosan összeverték. Az egykori miniszter a következő évben meghalt.

Jegyzetek

ELSŐ RÉSZ: A KÖTÉLTÁNC

1. 1 Patrick Leigh Fermor: Erdők s vizek közt. Esztergomtól Brassóig gyalogszerrel 1934-ben. Fordította Vajda Miklós. Budapest, Európa, 2000. 44.

1. fejezet: A birodalom vége

1. 1 Cyril Brown: „Charles Crowned Amid Great Pomp”. New York Times, 1917. január 2.

2. 2 A koronázási ceremónia filmfelvétele megtekinthető a YouTube-on: www.youtube.com/watch?v=afnnfaDx1i4. Lásd még Bodó Péter részletes írását: „Az utolsó koronázás – 105 évvel ezelőtt lett magyar király IV. Károly”. Pestbuda, 2021. december 30. „https://pestbuda.hu/cikk/20211230_az_utolso_koronazas_105_evvel_ezelott_avattak_kirallya_iv_karolyt

3. 3 Károlyi Mihályné: Együtt a forradalomban. Emlékezések. Budapest, Európa, 1967. 222–223.

4. 4 John Flournoy Montgomery: Magyarország, a vonakodó csatlós. Fordította dr. Barabás Miklós. Budapest, Zrínyi, 1993. 22.

5. 5 John Lukacs: Budapest 1900. Fordította Mészáros Klára. Budapest, Helikon, 2024. 117–119.

6. 6 Lily Zemplényi: „Remembering the Aster Revolution Laying the Foundation of the Hungarian Republic”. Hungarian Conservative, 2022. október 31. https://hungarianconservative.com/articles/culture_society/remembering-the-aster-revolution-laying-the-foundation-of-the-first-hungarian-republic/

7. 7 Arthur Koestler: Nyílvessző a végtelenbe. Fordította Boris János. Budapest, Osiris, 1996. 67.

8. 8 Vlagyimir Iljics Lenin: V. I. Lenin művei XXIX. Budapest, Szikra, 1953. 242.

9. 9 Koestler: I. m., 71.

10. 10 Deák István: „Budapest and the Hungarian Revolutions of 1918–1919”. The Slavonic and East European Review, 106 (1968), 139.

11. 11 Mindkettő: Koestler: I. m., 70.

12. 12 Uo., 74.

13. 13 Romsics Ignác (szerk.): Magyar történeti szöveggyűjtemény 1914–1999. I. Budapest., Osiris, 2000. 118.

14. 14 Krúdy Gyula: „Nemzetgyűlési divat”. Idézi: Lukacs: I. m., 38–39.

15. 15 Michael L. Miller – Judith Szapor (szerk.): Quotas: The Jewish Question and Higher Education in Central Europe 1880–1945. New York, 2024. A kötet részletesen tárgyalja a numerus clausus törvényt.

16. 16 Raphael Patai: The Jews of Hungary. History, Culture, Psychology. Detroit, 1996. 483. Idézi: Bryan Cartledge: Megmaradni. A magyar történelem egy angol szemével. Fordította Bánki Vera. Budapest, Rubicon Könyvek, 2016. 385.