Copyright © Kovács Krisztián, 2023

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Krusovszky Dénes

Kézirat-előkészítő Rácz I. Péter

Korrektor Zöldhegyi Sarolta

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 853 3 (epub)

ISBN 978 963 504 854 0 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Emesének, a billegő világok ellensúlyának

E történet teljes mértékben a képzelet szüleménye. Szereplői kitalált alakok, történései kitalált események, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

EMLÉKEK

Azokban az első hetekben csupán a lángok jártak az eszemben; ott sem voltam, de így is hallottam, ahogy finoman sercegve elemésztik a papírt, és egy hónap is eltelt – meg kellett várjam, míg elpárolog a kezdeti düh és elkeseredettség –, amikor a bonyolult ok-okozati viszonyok hálójából valamiféle átlátható rendszer mutatta meg magát.

El akarom mesélni azt a borzalmas estét, de ne szaladjunk ennyire előre, pedig könnyű lenne. Ma is rendszeresen járok a Boráros tér és a Ráday utca környékén – Frici bácsiék nevét is látni még a kaputelefonon; tengetik öreg napjaikat –, és az egykori könyvesbolt helyén láttam már biobolt, pékség és kulcsmásoló cégérét is; mintha átok ülne rajta, amiért egyetlen vállalkozás sem tudja huzamosabb ideig megvetni ott a lábát. Ha létezik is ez az átok, vélhetően Novák Hunor egyike azoknak, akik előidézték. De ahogy mondtam: ne szaladjunk ennyire előre.

Anyám azt mondta, minden történet körbeér egyszer, de akad, amelyik összecsomózza a szereplők cipőfűzőit, így gáncsolva el őket. Ez akkor volt, mikor elmeséltem neki ezt a történetet. Töviről hegyire, részletesen, ő meg egészen a fináléig nem értette, mit is akarok. De akkor összeállt neki, láttam a szemén a felismerést. Belefojtotta a mentolos Dunhillt a kávéscsészéjébe, és kinyilatkoztatta ezt a bölcsességet, mintegy a történet summájaként.

Az öregem nem volt boldog ember. Alighanem azt sem tudta, hogy annak kéne lennie. Számára az élet csupán teljesítendő feladatok végtelen és kusza halmaza volt. Saját teljesítménykényszerén túl kevés dolgot ismert jól, és a boldogság nem tartozott közéjük.

Nehéz visszaemlékeznem rá, mert meghalt, mire igazán felfogtam volna, hogy egyáltalán létezik. Róla szóló csekély emlékeimet is jobbára negatív élmények adták. Látok egy szikár, kopaszodó idegent, aki folyton sötétedés után ér haza, mikor anyám az ágyam szélén ül, és A brémai muzsikusok-at olvassa nekem; lecsukódó szemhéjam résén át megpillantom, ahogy az ajtófélfának dőlve eldünnyögi, hogy „szép álmokat, fiam”, anyám pedig helyettem azt feleli, „a sütőben van a hús, melegítsd meg”.

Apámnak kétségtelenül része van ebben a történetben – de még mekkora része! –, elsősorban mégsem róla szól, noha az ő cipőfűzőit is összecsomózták, ő pedig fel is bukott emiatt. Nem; ez a történet alapvetően két fiatalemberről szól, és bár életük különös összefonódásának véleményem szerint semmiféle természetfeletti vetülete sincs, a véletlenek és a rossz döntések különösen kegyetlen spirálba sodorták őket; a véletlen játékán túl már minden rajtuk múlt: azon, amit megtettek, és azon, amit nem, azon, amit kimondtak, és azon, amit elhallgattak.

Persze miért is lenne az ő kisiklott életük különleges? A mindennapok rossz döntésekkel vannak tele: az utcán állnak, a balkonokról lógnak, a busz ablakából néznek ránk, ott ülnek a jegyellenőr, az újságárus, a banki dolgozó meg a sarki pékség eladójának szemében. A lemondás, az elszalasztott lehetőség rideg pillantásai, az a bizonyos „lehetett volna másként is”-nézés; sorjáznak, mint mozi előterében a filmplakátok: hirdetik azt, ami sosem következett be. Tulajdonosuk gyávaságának emlékművei, ám e történet szereplői nem gyávák.

Nem bizony. Cselekedeteik egy része épphogy bátorságot tükröz, elszántságot, élni és tenni akarást, történetük pedig megerősíti, amit úgyis tudsz: hogy mindez irdatlanul kevés a boldoguláshoz.

Amikor megismertem Hunort, nem sokat tudtam róla. Egy ismerősöm ajánlotta nekem, mert hallotta, hogy eladót keresek a boltba; együtt dolgoztak az MKB call centerében a Bajcsy-Zsilinszkyn. Gördülékenyen kommunikált, hatékonyan értékesített. Nem szerette, amit csinál, nem hitt a termékben.

Azt mondták róla, a főiskolán írt, hogy irodalomrajongó. Ismeri a könyveket, nem tudsz olyan írót mondani, akitől ne olvasott volna. Mindene a könyv. Azt gondoltam, épp egy ilyen ember kell egy könyvesboltba.

Az én könyvesboltom nem versenyzik a nagyokkal; sosem rúgunk labdába a Libri mellett. Nem nagyobbat, jobbat és többet kell adnunk, mert arra képtelenek lennénk: egyszerűen mást kell nyújtanunk; valamit, ami az óriásokból kiveszett. Személyesnek kell lennünk, meg kell szólítanunk a betévedő vendégeket, elhitetni velük, hogy nem csupán vásárlók, de a partnereink, a megmentőink, a hőseink, és én hiszek benne, hogy valóban azok.

Amikor először találkoztam Hunorral, nem győzött meg. Nem hittem el, hogy a srác, aki előttem áll, képes bármit is eladni, kiváltképp nem önmagát. Volt valami végtelen szomorúság, ami folyton ott ült a szeme sarkában, fáradt mosolyában, kimért mozdulataiban, melyek olyan idegesítően mesterkéltnek hatottak, hogy csak arra tudtam gondolni, ez a srác nem őszinte.

Hittem az ajánlásnak, és kellett valaki Zita mellé: a lány aranyat ért, de három hónapos terhes volt, csökkenteni akartam a feladatait, és őszintén szólva, a saját pult mögött töltött időmet is. Tulajként annyi mindennel kellett foglalkoznom – serényen dolgoztam egy második bolt nyitási előkészületein –, nem lehet költségszámítást végezni, miközben könyvet ajánlasz egy vásárlónak, de mindkettőnek hibátlannak kell lennie.

Akkoriban még úgy véltem, a jó munkaerő szakmailag kikezdhetetlen, és nem számít a személyiség, holott csak a személyiség számít. A szakmai ismeretek hézagjait be lehet tömni, fel lehet tölteni, mint a forralót vízzel, de a személyiséget nem zökkenti helyre a tanulás, a fegyelem vagy a szigor. Minderről Hunor győzött meg a tudta nélkül.

Ez egy történet, melynek két kezdete van.

Az egyik 1978-ban, a másik 2008-ban kezdődött, az egyikben szerepel egy tigris és egy letépett kéz, a másikban egy hétköznapi félreértés és egy furcsa fogadalom. Így vagy úgy, de mindkettő vérben fogant, bármilyen bizarrul is hangzik. És bizonyos tekintetben így is ért véget.

Mindig is úgy gondoltam, arrogancia azt képzelni, hogy hatalmunkban áll elmesélni egy történetet, melynek csupán közvetve voltunk a részesei. Így aztán én is azt teszem, ami a lehetőségeimhez képest hatalmamban áll: csupán rekonstruálom a folyamatot mindazon információkat latba vetve és formába öntve, melyek a rendelkezésemre állnak, és melyeket hosszas kutatómunkával és kitartó eszmecserékkel szereztem meg. Nem akarok úgy tenni, mint aki érzelmileg a történtek felett áll: elképzelhető, hogy leírásaim személyes érzelmeimet is tükrözik, de hogy is lehetne másként, ha közvetve én magam is része vagyok. Tulajdonképpen annyi időt töltöttem e történetszálak társaságában, hogy a következtetéseim, hiánypótlásaim idővel túlléptek a képzelt valóságon, be egyenesen a realitásba. Láttam, és látom magam előtt a szereplőket, mindenkit egytől egyig, ismerem és bizonyos mértékig szeretem is őket, mert engem is teljessé tesznek. Azt hiszem, jelen állapotukban ez a legfőbb feladatuk.

Látok egy Kende Zalán nevű fiatal fiút, aki 1993. június 4-én utolsó pesterzsébeti naplementéjét bámulja a Téglagyár tér 3. negyedik emeletének erkélyéről. Egy karnyújtásnyira tőle csepergett a langyos nyár eleji eső, a távolban villámok cikáztak a felhők közt. Odalent a tér kavicsos talaján gyerekek szaladgáltak csúzlival a kezükben, a levendulabokrok ágai közt keresve fedezéket.

Zalán úgy hitte, börtön vár rá. Gyilkos volt, pedig nem állt szándékában azzá válni; ő csak meg akarta akadályozni az eljövendő rosszat, de a rossz dolgok általában még rosszabbakat szülnek. Ez a kárhozat spirálja, mondta volna Margit mama vallásos áhítattal, de a nagyanyja már nem élt, évekkel azelőtt meghalt, és úgy hiányzott bölcs és nyers világlátása, szavainak igazsága, hogy szinte égetett.

– Meneküljek el? – kérdezte Zalán az apjától, aki mögötte állt kopott flanelingjében az ajtófélfának támaszkodva.

– Bűnösnek érzed magad?

– Bűnös vagyok. Mindig is az voltam. Számos dologban. Ez a rendszer még válogathat is, hogy miért utáljon. Hogy miért üldözzön.

– Akkor nincs más választás.

– És merre induljak? Mit csináljak?

– Olyan helyet keress, ahol béke van.

– És az hol van?

– Talán rosszul fogalmaztam – helyesbített az apja, letette a Kőbányai kiürült üvegét a párkányra, és a fia mellé állt. – Olyan helyet keress, ahol benned béke lehet.

Zalán a bal kezét bámulta, a csuklónál végződő csonkot, és arra gondolt, mennyi mindent vett el tőle hiányzó testrésze, és mennyi mindent adott, és vajon hogy alakul az élete, ha nincs az a fájdalmas momentum ott a múlt egy már megváltoztathatatlan pillanatában. Nem hitt benne, hogy a fizikai hiány öröklétig tartó megbélyegzettséggel jár, azt ugyanakkor mégsem állíthatta, hogy az élet ugyanolyan két kézzel, mint eggyel, mert ez hazugság, és mert ő pontosan tudta, miért az, és csak erre tudott gondolni, mióta azon a hajnalon otthagyta a Fővárosi Állat- és Növénykertet.

Kezdetben balesetet emlegettek. Aztán öngyilkosságot. Állítólag a fickónak volt rá oka: rendezetlen családi háttér, erőszakos hajlamok, függőségek; csupa kimondatlan titok, amiről teher beszélni, amivel teher élni. A név csupán másnap este jelent meg a híradóban, de mi, családtagok persze tudtuk.

Emlékszem, a Videoton egy sarokasztalon állt a nappaliban egy horgolt terítőn, mert a szekrényt addigra eladtuk, hogy finanszírozzuk apám alkoholizmusát. Erről mit sem tudtam; olyan ritkán találkoztam vele, és olyan kicsi voltam még, csupán valamiféle savanyú, penetráns bűzt éreztem a kanapén, amin előző éjjel elaludt.

A Videoton képernyőjét átlósan éles csík vágta félbe, szabályos, akárha harcban gyakorlott kéz ejtette volna karddal, és a képcsöveket is megviselte a használat, ezért a műsor olykor kékes-lilás árnyalatot öltött.

Áttetsző földgolyó forgott körbe és körbe, sárga kontinensek szigetei tapadtak a testére, miközben mögötte kirajzolódott a Parlament csúcsos kupolája, és bekúszott a három szín: előbb a piros, aztán a fehér, végül a zöld, és megjelent Ulbrich András, hogy elmondja a nagyérdeműnek, mi történt aznap az országban.

Az állatkerti incidens a negyedik hír volt: megelőzte Antall József gyógykezelése, a Liberális Internacionálé budapesti konferenciája, meg egy kétes értelmezésű Václav Havel-kijelentés. A tapasztalt Ulbrich rutinja itt teljesedett ki: szinte nem is pislantott a papírjaiba, úgy mondta el egy szuszra, hogyan tépte szét a Seriolan névre keresztelt hím tigris a Fővárosi Állat- és Növénykert személyzeti igazgatóját az éjjel, akinek földi maradványait az egyik gondozó és az éjjeli portás találta meg.

Zalán akkor már nem volt a helyszínen; nem várta meg a hajnali nap első sugarait, mert félt, hogy azok idejekorán ráébresztik tette valódi természetére; tartott tőle, hogy olyan világosságot hoznak az életébe, mely örökre megvakítja, ám amíg az éj leple alatt rohant a kihalt Szondi utcán, mint egy szellem, el a vaskapuk mellett és a lelógó platánfák koronái alatt, addig minden borzalom csupán álomkép maradt, és ráért útközben elhányni magát a történtek súlyától és a rettenetes látvány emlékétől.

Másnap, a pesterzsébeti naplementét bámulva a gyenge esőfüggönyön át, apja hangjával a fülében még mindig érezte az epe keserű ízét, és akárhányszor törtek fel a sör buborékjai, ezt is mindig magukkal hozták.

Egész álló nap a rendőröket várta. Várta, hogy feltépjék az ajtaját, hogy bilincsben hurcolják el, noha a nevét sehol sem adta meg, nem volt ott az ajtón, sem a kaputelefonon, de ez a nagyanyja régi lakása volt, mindenhol Margit mama neve állt, és a régi lakók tudták, ki az a Kende Zalán: kicsi gyerekkorától járt oda, ha épp nem Margit mama töltötte náluk a napot, hogy anyja helyett anyja próbáljon lenni. Nem volt titok, ki ő, és ha az is lett volna, tudta, hogy a falnak is füle van; a legrégebbi lakók úgy olvasták a pesti bérházak életét, mint a nyitott könyvet.

Magányos volt. Úgy tűnt, Margit mama szívrohama három évvel korábban láncreakciót indított el. Azóta mindenki kihullott az életéből: előbb az apja – jó, arról Oszkár tehetett –, aztán Melinda, Roland, kihullottak a munkatársak, és végül nem maradt senki, csak az apró hívószó, ami az ember vérében lüktet, és amitől visszafordul a családhoz, mikor már nincs más mentsvára.

Fel akarta hívni az apját, mikor az állatkertből hazafelé teljes sokkban megállt a Szondi meg a Rippl-Rónai sarkán egy Fészek nevű húgyszagú kricsmiben, ahol a hűtött Stefflből próbált erőt nyerni a folytatáshoz, és elfelejteni azt, amit maga mögött hagyott, és ami nélkül nem állt volna ott a ragacsos pult előtt, vászoncipője alatt a kiömlött italok szagló pocsolyájával.

Végül hazament a Weiner Leó utcába és bezárkózott, miközben hajnalban a televízió tovább tudósított, bár ezt Zalán nem láthatta. Nem volt tévéje. Amióta két éve otthagyta az apját – emlékezett, mit ordított utoljára: „nem volt hozzá jogod, érted?” –, nem volt tévéje, és nem is vágyott rá: a lakást csupán alvásra, rajzolásra és szeretkezésre használta, és annak tökéletesen megfelelt.

Ha látta volna, bizonyára megőrjíti a kék-sárga szignál, meg az ostoba, szintetizátoron írt intró; és ezúttal Mohai Gábor kellemes hangja, elegáns ruházata – fehér ing, szürke öltöny, kék nyakkendő –, ahogy köszönti a nézőket, és a magyar–szlovák miniszterelnöki egyeztetések eredményeit sorolja. Hosszú időt szánt a boszniai konfliktusra – Clinton amerikai elnök harci gépeket küld a helyzet stabilizálására –, aztán egy rövidhír következett a jelöltállítási egyeztetésekről, mielőtt az állatkert elefántszobrai betöltötték volna a képernyőt.

Dr. Szentessy Gyulára kiemelkedő munkaerőként emlékeznek kollégái, akik egyelőre értetlenül állnak a felfoghatatlan baleset előtt. Az állatkert személyzeti igazgatója idestova tizenegy éve erősítette a stábot, egyszerű titkárként kezdte, onnan küzdötte fel magát a személyzeti osztály vezetéséig, precíz, a beosztottjait és feletteseit mindig tisztelettel kezelő, józan gondolkodású ember volt, aki nem csupán betartotta és betartatta az igencsak szigorú biztonsági protokolláris előírásokat, de nem egyet ő maga dolgozott ki, így aztán tragédiája még inkább érthetetlen a megkérdezettek szerint.

Szentessy Gyula harmincnyolc éves volt, nős, és egy fiúgyermek édesapja. Tizenkét évvel korábban szerezte diplomáját az Eötvös Loránd Tudományegyetemen; rajongva szerette a munkáját és az állatokat, a kulturális élet szervezője, az ember, aki Gerald Durrell kalauza volt, mikor a brit tudós a rendszerváltás után először látogatott el Magyarországra.

Zalán nem hallotta a kollégák beszámolóit, nem hallotta Mohai Gábor méltatását, de ha hallja, vélhetően a fülére szorítja a kezét, hogy ne őrüljön meg, és ha szerencséje van, visszatér a hányinger, mert az legalább elveszi a figyelmét mindarról, amin már úgysem változtathat.

LÁNGOK

Világosan emlékszem arra a kétkedésre, amit éreztem. Hunor zavartnak tűnt, mint aki folyton töpreng valamin, de bárhogy erősködnél, akkor sem osztaná meg veled. Vibrált körülötte a levegő, a feszültség majd szétvetette odabentről.

Egy pillanatra felrévedt bennem egy gondolat egy ketyegő pokolgépről, ahogy ott ültem az egyik műanyag széken a bolt fülledt hátsó irodájában. Hunor az asztal túloldalán foglalt helyet. Izzadt az apró kis lyukban, amit jobbára mindenki csak kávéfőzésre használt, mert élhetetlen volt arra, hogy hosszabb időt eltöltsünk benne, de egy nyugodt beszélgetést kizárólag itt lehetett lefolytatni. Igyekeztem rövidre fogni, és azelőtt tisztázni a munkaidő, munkabér és elvárások kérdését, hogy végleg elfogyna körülöttünk az oxigén. Zita két vevő közt benézett hozzánk; magával hozta az eladótérbe kipakolt fahéjas gyertyái jellegzetes illatát, és megkérdezte, főzzön-e egy kávét. Nemet intettünk; gömbölyödő hasát simogatva ballagott vissza a pult mögé.

Hunor az asztalt bámulta, miközben beszéltem hozzá. Kaprikék inget viselt, ami rikított ebben az árnyékos odúban, amit irodának csúfoltunk, gallérjára zavaros mintát rajzolt a ráfolyt izzadság. A töredezett asztallapon két fotót őriztem a könyvelési papírokat és szállítóleveleket tartalmazó mappákon kívül, mindkettőn Esterházy Péter szerepelt. Az egyiken épp a boltban dedikálta a Harmonia Cælestis-t meg a Kis magyar pornográfiá-t, a másikon hófehér hajával, fekete ingnyakú pólóban és kék farmernadrágban mosolygott mellettem egy enyhe nyár eleji napon éppen két évvel a halála előtt.

– Olyan kár érte – szólalt meg Hunor, félbeszakítva a beszédemet.

Mutatóujjával az Esterházyval közös fotóra bökött.

– Olyan kár érte – ismételte.

Összeszorított ajakkal biccentettem.

– Úgy zsonglőrködött a szavakkal, mint egy humorista – folytatta, én meg tovább bólogattam.

Végül is igaza volt.

Tulajdonképpen ez győzött meg. Ahogy az arcára néztem, a vonásaiban őszinte részvét ült; ő, aki vélhetően nem ismerte személyesen Esterházyt, valóban szomorú volt, ahogy a fotót bámulta. Valóban sajnálta, hogy ez az ember már nincs köztünk, hogy nem jön többet a boltba dedikálni, hogy nem állunk össze vele közös fotóra, és ahogy hallgattam, a hangja engem is szomorúvá tett. Felrémlett annak a langyos délelőttnek az emléke, Esterházy viccelődése, az ingnyakú pólójára fröccsenő forró kávé, meg a dedikálás közben kifogyó tolla, és akaratlanul is eltöprengtem, hova a fenébe tettem el azt a két aláírt könyvet. Bűntudatot éreztem, amiért halvány fogalmam sincs, merre kallódnak odahaza az etyeki lakásban.

Azt mondtam neki, ha érdekli a munka, és rendben vannak a feltételek, akkor az övé az állás. Nem ellenkezett. Azt felelte, a jelenlegi munkahelyén két hét a felmondási ideje. Rendben, megvárom, válaszoltam, és kezet ráztunk. Négy nap múlva kezdett.

Három hónap telt el a hátsó irodában lezajlott beszélgetés és a tűz közt, de én csak napokkal az életemet felemésztő lángok eloltása után jöttem rá, hogy nem ez a három hónap okozta mindazt, ami történt. Sokkal régebben kezdődött, azelőtt, hogy egyáltalán tudomásom lett volna Hunor létezéséről, de végül az ismeretségünk által az én életembe is óhatatlanul magával cipelte az átkot, ami alighanem gyerekkora óta követte őt.

Abból a napból sokáig csak a telefon csörgése maradt meg. A csengőhangom, ahogy az AC/DC játszotta a „Play Ball”-t. Másnap le is cseréltem. Idegesített.

Hunor hangja hisztérikus volt a belé ivódott félelemtől; bántotta a hallójárataimat, aztán ahogy belelovallta magát összefüggéstelen mondandójába, úgy vált egyre nyugodtabbá, a végén már egyhangú monotóniával sorolta, mi minden történt aznap, és folyton a vevőt emlegette; a vevőt, aki bent égett az üzletben, és az üzletet, amely vörösessárga lángnyelvekkel világított a nyári éjszakában, miközben szénfekete füstöt okádott az ég felé.

„A könyvek. Az a rengeteg könyv. Az a rengeteg szó” – mondogatta ugyanazzal a lemondó szomorúsággal, amellyel három hónappal korábban az Esterházy-fotót bámulta, a hangja hol elcsuklott, hol a vonal némult el, én pedig torkomban doboló szívvel próbáltam feldolgozni az éjszaka közepén, hogy mi is történt tulajdonképpen, miközben félig még mindig egy álomszerű delírium határán billegtem, annyira fájdalmasan közeli volt az alvás.

A helyszínre érkező rendőrök a tőlük telhető legnagyobb udvariassággal kérdezgették a történtekről, de ő csupán annyit ismételgetett, „én tettem”, és a vallomás hatására végül beültették a járőrautóba, és bevitték a Teve utcába. Ha nem mondja azt a két szót, csak tanúként hallgatják meg, és pár óra múlva szabad, miután viszont e két szó után gyakorlatilag megnémult, a rendőrök sem tehettek mást. Frici bácsi, a falszomszéd, meg a felesége, Andi néni, akik segítettek neki megszökni a lángok elől, esküdöztek, hogy ez egy áldott jó gyerek, udvarias, kedves, segítőkész, a légynek se ártana, és felemlegették a kedves feleségét is, aki annyiszor meglátogatta a boltban, a drága Adélt, aki közvetlen volt, csinos, és sugárzott belőle az intelligencia, de mindez hiába, ha maga Hunor néma maradt.

Mire a bolthoz értem, a borzalmas matiné véget ért. Reszketett a gyomrom, a kezem kihűlt, a füst a torkomat marta, izzadtam, mint egy ló, és csak annyit mondogattam mantraként magam elé: baszdmegbaszdmegbaszdmeg. Nem is volt több, amit mondhattam volna; a szókincsem hirtelen vált megszégyenítően végessé, és csak a legelemibb összetevői maradtak meg.

A zavarba ejtő kérdések időszaka volt ez: ön a tulajdonos? Akar-e feljelentést tenni? Van-e biztosítása? Csupa gyakorlatias gondolat, amiért illett volna hálásnak lennem, de megzavart a házfalba ékelődött éjfekete csendélet a hőtől szilánkokra robbant kirakatüveggel, ami ott terült el a bolt előtti placcon. A plafonról szüntelenül csepergő víz valamiféle brutális apokaliptikus kompozíciót varázsolt az üzletből.

Festményre kívánkozó látvány volt, egészen más, mint amit odafelé az M1 bevezető gyér forgalmán keresztülszlalomozva vizionáltam magamban; rémálomszerű kép, de volt benne valamiféle bestiális gyönyörűség, amitől persze nem lett kevésbé fájdalmas a tény, hogy hosszú évek megtakarítása feküdt abban az ötven négyzetméterben.

A járőrrel, akivel beszéltem, nehezen értettük meg egymást: ő nem tudta, hogy én tudom, mi történt, mert beszéltem az alkalmazottammal, én viszont nem tudtam, ő mit mondhat nekem a történtekről, és mit nem; ő fáradt volt, talán közeledett a műszakja vége, én felajzott, ideges, dühös, értetlen, amiből egy oda-vissza kínkeserves és értetlen vallatás lett, meg aztán néhány zavarba ejtő kérdés a tulajdonviszonyokról, a feljelentésről meg a biztosításról.

Én ellenben csak az áldozatról tudtam kérdezni: ki volt? Hogy került a boltba? Betörés történt?

Nem tudjuk.

Nem tudjuk.

Nem adhatok tájékoztatást.

Napok teltek el – Hunornak a bürokrácia malmaival még szerencséje is volt –, míg a tűzvizsgáló meg a kórboncnok is dolgozott és megírta a maga szakértői jelentését, és Hunor ezalatt még mindig hallgatott, mígnem aztán Adél hatására beszélni nem kezdett. Akkor már nem mondta, hogy ő tette, talán ennyi idő elég volt, hogy átgondolja az ok-okozati viszonyokat.

A hírportálok gyújtogatásként hivatkoztak a Boráros téri incidensre, jelezve, hogy a tűzeset halálos áldozattal járt, egy fiatal férfit pedig a rendőrség tanúként hallgatott ki. Egyelőre nem emlegették gyanúsítottként. A hír jött és ment, egyik nap még nagy felbontású fotó szerepelt róla a 24.hu meg az Index főoldalán, két nappal később egy rövidhír az áldozatról, aztán harmadnap csend.

Három hónapja ismertem, és azokban a napokban, ahogy egyre többen és többen utaltak a környezetemben az ő egyértelmű felelősségére, én sem tudtam mást tenni, mint vadul hibáztatni magam, amiért ilyen elővigyázatlanul, mindenféle utólagos ellenőrzés nélkül vettem alkalmazásba, pedig éreztem a hangjában a szomorúságot, ami talán valamiféle depresszió intő jele is lehetett, és amire én vak voltam, annyira gyorsan és hatékonyan akartam Zita közelgő távozásának problémáját megoldani.

Az áldozat személyazonosságát is csak azért tudtam meg, mert a rendőrök nálam érdeklődtek először, ismertem-e személyesen, ha igen, milyen kapcsolatban álltam vele, és milyen kapcsolatban állt vele Hunor.

Ködösen rémlett a név, bár nem teljes alakjában, inkább csak egyfajta visszatérő, baljós anekdotaként, de én magam sosem találkoztam vele. Oltay Imreként hivatkoztak rá, ötvennyolc éves férfi volt, lényegében hajléktalan, a tárcájában lévő papírpénz egy része összeégett, bankkártyája nem volt, nevét és néhány adatát megpörkölődött személyes okmányaiból tudták megállapítani.

És megint a kérdés: van-e sejtésem arról, mit keresett az üzletben zárás után? Nem volt rá válaszom, mert semmi sem tűnt kristálytisztának. Kezdetben azt mondták, betörés lehetett, és úgy tettek, mintha nem furcsállnák ők maguk is a tényt, hogy egy hajléktalan épp egy könyvesboltba törjön be. És ha mégis így történt, mi oka egy Hunorhoz hasonló fiatalembernek arra, hogy egyszerűen rágyújtsa az üzletet, aztán végignézze a férfi borzalmas haláltusáját, majd felhívjon engem, a főnökét, és beszámoljon róla telefonon.

A kirendelt bűnügyi pszichológus nem tudott beszélni vele, mert makacsul tartotta magát szótlansági fogadalmához. Azt mondták róla, nem valamiféle katatón csend szállta meg, nem révedt a tekintete a simára meszelt falak fehérségére, nem keresett azon túl valamiféle élhető dimenziót, ami a zavart lelkiállapotúak sajátja; nagyon is látszott rajta, hogy tudatában van mindannak, amit tesz, és ami történik körülötte, az pedig, hogy nem szólal meg, nem tünet volt, se nem diagnózis, hanem egyszerű, emberi döntés, valamilyen fizikai kényszer következménye.

Ezzel persze mindannyiunk dolgát megnehezítette, mert még azt sem tudtuk biztosan, hibáztathatjuk-e mindazért, ami lezajlott azon a fülledt éjszakán, vagy ő is csupán áldozat, és tulajdonképpen a történet azon végén áll, amit lehetséges, hogy el sem tudtunk képzelni. Ez a kétértelműség nem csupán arra volt jó, hogy örökös morfondírozásra késztessen, miközben a kárelhárítók, a biztosító meg a rendőrség közt ingáztam a tűzesetet követő napokban, de fel-felidézett bennem egy évtizedekkel korábbi eseményt is.

Még megvolt otthon anyám naplója, amit a pszichológus tanácsára írt, benne az apámnak címzett leveleivel, melyeket a sírjánál olvasott fel a gyász feldolgozását segítendő. A kivágott újságcikkek, a beszámolók a televíziós tudósításokról, amik a halála ügyében folyó nyomozást járták körül, a lehetséges tettes személye körüli találgatásai, a motiváció miértjei, no meg a bulvártartalmak arról, vajon a szakmájában etalonnak számító Szentessy Gyula a magánéletében is olyan makulátlan volt-e, mint ahogy a kortársai emlékeznek rá, ma már nem érintenek meg.

Fogtam a kezemben a naplót a tűzeset után pár nappal, ültem a teraszon a szúnyogok zavaró zümmögésétől kísérve egy langyos pilzenit kortyolgatva, aminek a tetején citromhéj úszkált és apámon töprengtem, meg azon, hogyan ébresztett fel a vonalas telefon éles zöreje – mintha csapágygolyókat ráztál volna össze egy bádoglavórban – 1993 júniusának elején.

Emlékeztem, anyám milyen puhán vette fel a telefont azután, hogy döngő lépteivel kiviharzott a szobából, át a nappali padlószőnyegén az előtérig, ahol a készülék állt egy tölgyfából faragott asztalon a szamárfüles telefonkönyv tetején. Rutinosan mozgott, nem először ébresztette zaj az éjszaka közepén, halkan beszélt, talán fel is készült, vitte előre a sokéves gyakorlat: úgy tudta melegebb éghajlatra küldeni apám alkalmi nőit, akik rajta keresték az öreget, mintha az a világ legtermészetesebb dolga lett volna, de aznap valaki más kereste. Anyám azonban mégsem esett ki a szerepéből, a hangja nyugodt maradt, én pedig elszenderedtem az ajtón és falakon túli lágy susmorgástól, és csak napokkal később tudtam meg, mi történt.

Másnap reggel kíváncsi voltam, végre elkapja-e a Prérifarkas a Gyalogkakukkot, de a sokat látott Videotont nem találtam a nappaliban. Sehol sem találtam, egykori helyét csupán a talpak lenyomatai jelezték, ahogy a horgolt terítőbe mélyedtek. Anyám semmit sem bízott a véletlenre. Nem akarta, hogy gyanútlanul belefussak a hírbe, hogy apámat megölte egy tigris.

VADÁLLATOK

Sok teendő akadt azon a héten. Egyeztetési problémák miatt ugyanarra az időpontra csúszott Molnár Gábor bronz mellszobrának avatója a Nagytó délkeleti csücskében, és az öreg tigrispár, Gali és Seriolan kifutójának aprócska átépítése. Május utolsó hete volt, két napja szüntelenül zuhogott az eső, a kiöntött betontalapzat körül egyre szélesedő pocsolya terpeszkedett, jelezve, hogy megsüppedt a talaj – talán a felázástól, talán a szakszerűtlen munkától –, de a szemüveges, kopasz fej legalább nem ázott; vastag, szürkéskék ponyva takarta, amin géppuskaropogás-szerű zörejjel kopogott az eső.

A leopárdokkal nehezebb dolguk volt. Átmeneti jelleggel átterelték őket a ragadozóházba, amíg a ketrecüket egy hatméteres részen homorú üvegfalra cserélik a nagyobb látogatói élmény érdekében. A védőkorlát és a mögötte húzódó árok így eltűnik, kő kerül a helyére, és ha a néző közvetlenül az üveghez lép, olyan élmény éri, mintha egyenest besétált volna a vadonba a tigrisek közé.

– Így is megcsinálják? – kérdezte Zalán. A Pálmaházból nyíló mellékhelyiség pavilonja alatt állt, a haja a fejbőréhez simult, a lábára térdig tapadt a friss sár, ahogy egyik ketrectől a másikig szaladt a takarítás miatt.

Fischer Béla hátrébb tolta a homlokába húzott barett sapkát, és bozontos szemöldöke mögül kitekintett az égre, ami szürke volt, hatalmas, egybefüggő, végtelen boltozat, mely csak ontotta magából az esőt. Ideig-óráig alábbhagyott ugyan, de aztán megint rákezdte. Az állatok alig-alig merészkedtek ki a kifutóikra, csak a pingvinek meg a fókák ácsorogtak fejüket billegetve a szabad ég alatt. A levegőt nehéz pára ülte meg, Zalán látta lelki szemei előtt a gőzölgő járdákat a felhők mögül kibúvó nap sugarai alatt, de az eső olyan keservesen szakadt, hogy ez egyelőre nagyon távolinak tűnt.

– Nem jön ide senki – felelte Béla termetéhez képest szokatlanul magas hangján, és Zalán nem tudta eldönteni, hogy a ceremónia résztvevőire, vagy a látogatókra céloz, előbbiek nem látszódtak jönni, pedig az avatást délelőtt tizenegy órára ütemezték, utóbbiakból pedig csak a legbuzgóbbak lézengtek esernyőik alatt kuporogva az üres kifutók közt. A nyitás óta csak egy pénztár üzemelt, Rózsika az üveg mögött a Nők Lapjá-t olvasgatta, alig volt dolga.

A ceremóniára meghívták Molnár Gábor unokáját – ő leplezte volna le nagyapja arcmását –, és ott állt volna szorosan mellette Szíjj József főigazgató, a zuglói polgármesterrel karöltve, és persze dr. Szentessy Gyula is a szoborállítás kezdeményezőjeként, pár fotóriporter, és annyi látogató, ahány csak kíváncsi az eseményre.

Zalán elsősorban Szentessyt várta, beszéde volt vele mindarról, amiről egy héttel korábban egyeztettek. Zalán egy órát várt rá a Zsiráfházban lévő aprócska irodája előtt, ahol Andrea, a titkárnője ugyanazzal a határozottsággal írta a leveleket és intézte a telefonhívásokat, ahogy általában. A helyiségben dohányfüst áttetsző párája lebegett fátyolos lassúsággal, Andrea asztala sarkán pedig félig megevett szalámis szendvics árválkodott szalvétaágyon.

– Rövid leszek, mert sietnem kell. Biztos hallottad, hogy mikor Anghi meghalt ’82-ben, Holdas kitalálta, hogy kéne csinálni egy „állatkert-történeti emlékszobát” – mondta Szentessy hevesen gesztikulálva, ujjaival mutatva az idézőjelet. Zalán hallotta a históriát. Mikor megkapta a sorozóbizottságtól a katonai alkalmatlanságáról szóló levelet, majdnem párhuzamosan azzal a pár soros sajnálkozással, amit az egyetem küldött neki arról, hogy nem tudják felvenni a következő szemesztertől, ő pedig tett egy próbát az állatkerttel, amiből a mostani állása származott, lázasan vetette magát új feladataiba. Vissza-visszajárt a Szabó Ervin Könyvtár Bíró Lajos utcai tömbjébe, kikölcsönzött és elolvasott, ha tehette, még le is másolt mindent, ami a Fővárosi Állat- és Növénykert történelmével foglalkozott, így aztán olyan apróságok is eljutottak hozzá, mint Holdas hamvába hullt terve az emlékszobáról.

Az eredeti koncepció úgy szólt, hogy egy külön erre a célra kialakított helyiségben afféle helytörténeti tablót hoznak létre egy kiállítás formájában az állatkert történelméből. Holdas Sándornak jutott először eszébe az igazgatók közül, hogy az állatkert csak saját magáról nem emlékezik meg kellőképpen, így belefogott, hogy felhalmozzon olyan iratokat, terveket, fotókat, térképeket, tervrajzokat, levelezéseket, és mindent, ami csak a keze ügyébe került, ami emléket állított volna az állatkert elmúlt százhuszonöt évének. Az így bedobozolt tételek raklapszámra hevertek a Zsiráfház hátsó traktusában, de egy 1989-es jégeső leszaggatta a zsindelyeket, és a tárolt anyag egy része elázott. Igaz, akkor már nem Holdas volt az igazgató, ráadásul az évek óta zajló rekonstrukciós munkák miatt egyszerűen hely sem maradt volna a teljes kiállítási anyag bemutatására.

– A dobozok egy része még mindig a Zsiráfházban van, valakinek át kellene néznie, hogy mi az, ami használható belőle – folytatta Szentessy, aztán felállt és összefonta a karját. – Ne nézz már így rám, baszd meg, nem kulimunkát adok neked, hanem lehetőséget!

Zalán utoljára akkor ült vele szemben, mikor egy évvel korábban alkalmazásba vette, bár a rövidke beszélgetés után biztos volt benne, hogy többé nem találkoznak, ennek ellenére, ahogy kilépett az ajtón, Szentessy utánaszólt azzal, hogy mi a legközelebbi dátum, amikor kezdeni tud. Zalán azt mondta, holnap, pedig azt akarta mondani, hogy most. Szentessy bólintott, majd hozzátette: holnap várja. Ennyi volt.

Nem tudta, mit gondoljon Szentessyről, de ezzel nem volt egyedül. Kezdetben alakja csupán a kollégák elbeszéléseiből épült fel előtte, aztán látta, hogy viselkedik másokkal, amiből egy szigorú és önkényes ember képe rajzolódott ki előtte, ám saját bőrén sosem érezte azt a zsarnoki elnyomást, amiről annyian beszéltek neki. Szentessy követelőző volt, olykor kifejezetten hirtelen természet, és meglehetősen zárkózott: alig-alig tudtak bármit is a magánéletéről, és így volt jó nekik. Ha tudták volna, amit anyám tudott, nem csupán egy autokrata vezető szeszélyeit látják benne.

Zalán tartott tőle, hogy a látszólagos kivételezés a kézcsonkjának szól. Tisztában volt vele, mennyire újszerű és presztízsértékű felvenni egy fizikai fogyatékkal élő alkalmazottat egy ilyen nívós intézménybe. Túl sokan harsogták a fülébe, hogy kizárólag ezért kapta meg az állást ilyen gyorsan. Szentessynek boszorkányos érzéke volt az ehhez hasonló mutatványokra, ezt mindenki elismerte, éppen ezért úgy érezte, neki kétszer olyan eltökélten kell dolgoznia, mint egészséges társainak. És tette is minden egyes nap az elmúlt évben, végrehajtott minden feladatot, amit kiróttak rá, anélkül, hogy visszakérdezett volna, vagy eltöprengett volna a feladat miértjén. Ezért aztán bujkált is benne néminemű lojalitás, sőt hűség Szentessy irányába, ami segített neki, hogy akkor is bizonyítson, ha a férfitól soha, semmiféle visszajelzést sem kapott.

Tán különösen hangzik, hogy apámra legtöbbször „Szentessyként” hivatkozom, de saját családnevemhez talán éppen miatta vajmi kevés valódi kötődés fűz, apámként viszont nem hivatkozhatom rá, mert inkább tűnik idegennek, mint rokonnak.

– Szóval, arról van szó, hogyha ügyesen szelektálsz, merthogy abban a katyvaszban százszámra lesznek kidobandó kacatok, akkor megbízlak vele, hogy állítsd össze te a tárlatot, és szervezd is meg a kiállítást. Esetleg kérd meg Melindát, hogy segítsen. Helyet majd én szerzek, amiatt ne fájjon a fejed! Tudom, ez szar munka. Csupa limlom, egy része értéktelen és érdektelen, éppen ezért kell egy éles szem, aki kiszúrja, mi az, ami beilleszthető egy lehetséges kiállítás anyagába. Érted, miről beszélek?

Állítólag sokszor feltette ezt a kérdést, mintha csak nem merte volna feltételezni, hogy gondosan megválogatott szavai teljes értelmükben jutnak el a befogadóhoz. Zalán bólintott, és egy köszönömöt mormolt, amikor Szentessy felállt. Apám magas, betegesen szikár férfi volt, beesett mellkasa alatt kezdődő pókhas formálódott, kézfején kidülledtek az erek, akárcsak a szeme, ami vizslatón tágnak tűnt, mintha sosem pislogna, és általában vérerek szőtték át, mert olykor előfordult, hogy napokig nem aludt, nőket meg italméréseket látogatott, de persze erről a munkahelyén pletykák keringtek csupán.

Zalán sem érzett rajta alkoholbűzt, talán épp akkor tért át a vodkára, mert úgy vélte, annak kevésbé érezni a szagát, és legtöbbször csak ebéd után hajtotta fel az első kortyokat, hogy az étel felszívja a nagyját.

– Na, akkor érted, miről beszélek. Jól van. Nézd át a dobozokat, Fischer majd ad kulcsot a Zsiráfház raktárához, megbeszélem vele, aztán egyeztessünk, mondjuk, egy hét múlva!

Szentessy úgy értette, hogy a szoboravató kitűzött időpontja után, amire csak nem akart sor kerülni a szakadó eső végett.

– Nem lesz itt lószar sem – erősítette meg Fischer, és lerázta a vizet a sapkájáról.

– Ma kellett volna egyeztetnünk.

– Egyeztetni? Kivel?

– Szentessyvel. Az emlékszobáról.

Fischer felhorkantott, aztán mint a tapasztalt bölcsek, megveregette Zalán vállát.

– Hát persze. Az emlékszoba. Remélem, nem vagy olyan hülye, hogy komolyan vetted.

Zalán alig láthatóan a fejét rázta, ami nem válasz volt Fischer kérdésére, inkább puszta értetlenség.

– Tehát elhitted? Édes öcsém, de szeretnék én is ilyen naiv lenni. Szentessy egy alamuszi patkány, és nem lesz itt semmiféle emlékszoba. Ugyan már!

Fischer lassan tizenöt éve dolgozott az állatkertben, így Zalán általában bízott az értékítéletében, most mégis zavartságot érzett, mintha hazugságon kapták volna. Nem értette, Szentessy miért akarná a bolondját járatni vele, mi értelme lenne. Alig egy éve dolgozott az állatkertben, maga Szentessy vette fel, sőt ő volt, aki behívta interjúra, ő volt az, aki saját kezűleg válaszolt a megüresedett pozíció iránt érdeklődő levélre, melyre valójában választ sem várt, és a szerződése aláírásától számított időszakban gyakorlatilag szólni is alig szóltak egymáshoz. Miféle elfuserált logika alapján akarná ez az ember éppen őt bepalizni, őt, aki a lehető legkisebb láncszem az állatkert működésének gépezetében?

– Ez a fasz élvezi ezeket a kisded játékokat – folytatta Fischer, mintha csak meghallotta volna Zalán gondolatait. – Majd rájössz. Ne vedd a szívedre!

Melindára gondolt, és arra, amit a lány mesélt neki Szentessyről; a meztelen vádliján hosszan ottfelejtett pillantásokról, meg a félrészeg kacsintásokról, de nem hitte, hogy ennek van jelentősége. Noémi ugyanúgy megkapta ezt a kósza érdeklődést, igaz, neki a kacérságával megvolt a maga célja: nem érdekelte a ranglétra, az állatokhoz akart mániákusan közel kerülni, különösen a nagymacskák érdekelték, és amikor Zalán megkérdezte tőle, nem bánja-e Szentessy pillantásait, csak annyit felelt:

– Hadd nézegesse, megkapni úgyse fogja – és nevetett. Zalán rosszul érezte magát, mert a lányok, úgy tűnt, olyan előnnyel bírnak, ami számára sosem adatik meg. Ha létezett is ilyen erő, nem irigyelte tőlük: szerette a kemény munkát, komolyan vette a feladatait, és elhessegette magától Fischer bántó pesszimizmusát.

Sosem nőtte ki az anyja hiányát, csupán egy idő után már nem kérdezgette folyton az apját arról, mikor jön vissza, és hova ment, és az öregnek sem kellett újra és újra fájdalomtól elcsukló hangon ismételnie ugyanazt. Különös kimondatlan kompromisszum született, és tartotta is magát hosszú éveken át. Oszkárnak nem volt könnyű dolga, ügyelnie kellett rá, hogy ne izzon a hangja a dühtől minden egyes alkalommal, amikor a volt felesége szóba kerül.

Zalán nem emlékezett rá, mikor ment el az anyja, hogy mikor maradtak kettesben az apjával, és ha megerőltette magát, akkor sem a hiányérzet derengett fel a múltból, sokkal inkább valamiféle könnyed játékosság, amit talán az apja védelmező természete hívott életre, és ami úgy ölelte körbe, mint egy puha paplan egy hideg téli éjszakán. Ahogy idősebb lett, felismerte az apja szenvedését, de csupán a gesztusaiban, egy-egy lemondó és fáradt sóhajban, és néha bűntudat gyötörte, amiért képtelen osztozni a bánatán, holott az öreg mindent megtesz érte, és csak érte, így aztán igyekezett annyi hálát érezni, amennyit csak érezhetett, és ez nem változott meg a baleset után sem.

Aznap reggel korán kelt. Margit mama szerint korai önállóságát az anya – a „szívtelen kurva”, ahogy mondta, de Zalán akkor még nem értette – hiánya hívta életre. Hiába épp csak betöltötte a hatodik évét, és várta, hogy ősztől iskolába járjon, annyira beleszeretett a természetfilmekbe, hogy rendszerint elkérte apja ébresztőóráját, hogy idejében fel tudjon kelni, ha a tévé korán reggel adott néhány epizódot. Az öreg Roamer rémes zajjal csörömpölt végig az apró pesterzsébeti lakáson, Zalán pedig sosem tudott elég gyors lenni ahhoz, hogy lenyomja, mielőtt felveri az apját.

Oszkár sokat dolgozott. Pesterzsébet városközpontjában vezette saját autójavító műhelyét, ami arra volt elég, hogy szerény életüket finanszírozza. Túlságosan jóhiszemű volt, túl simulékony, és leginkább túl türelmes, amit később Zalán egyértelműen apja jellemhibájaként értékelt, de haragudni nem volt hajlandó érte.

Pénteken későn ért haza, Zalánra Margit mama vigyázott, akit délután elnyomott az álom egy Agatha Christie-könyvvel a kezében. Oszkár négy napja egy 1300-as Dacián dolgozott, a törött hátsó lökhárítót kalapálta. Nem volt karosszérialakatos, nem is értett hozzá annyira, mint szeretett volna, de kerete nem volt rá, hogy segítséget kérjen. Megfordultak persze a keze alatt tehetségesnek tűnő inasok, de a végén mindegyik vagy túl sokat akart, vagy túl sokszor jött sörbűzös lehelettel munkába, amit Oszkár nem állhatott, így előbb-utóbb mind lapátra került. Megitta persze ő is a magáét, de a munka szent volt; eszköz arra, hogy a felszínen tartsa őket; ott szabályokat hozott, amik mellett kitartott, és csak este nyúlt a hűtőbe a gyöngyöző üvegért.

Amíg dolgozott, Margit mama vigyázott Zalánra. Éjfél előtt ért haza, lezuhanyozott, és lerogyott a kanapéra, aztán felkelt, bement a fia szobájába, látta, ahogy az oldalára fordulva alszik, az ágy lábánál Koroknay István Az állatok nagy képeskönyve című kötete fekszik kinyitva. Megsimogatta a fejét, aztán ránézett Margit mamára, aki a hálószobában horkolt a nyári hőség ellenére is egy hegynyi dunyha alatt, és végül megivott egy sört, mielőtt elnyomta az álom.

Reggel a Magyar Televízió Rockenbauer Pál Jöjj, nézd a Kilimandzsárót! című útifilmjét adta. Zalán nem akart lemaradni, egy héttel korábban bejelölte magának, mikor kézhez kapták a műsorújságot, de amikor meglátta a kanapén ájultan alvó apját, eltöprengett, bekapcsolja-e a tévét. Kockáztassa, hogy felébreszti?

Meg kellett tennie, mert nem maradhat le a műsorról. A tévé, ha adott is valamit, főleg zagyvaságokat, amik alig-alig kötötték le, nem úgy, mint a csoporttársait, de őt nem érdekelte a csehül karattyoló Tau bácsi, se a Minden lében két kanál, se a Magilla Gorilla Show, és a Deltá-ért sem lelkesedett úgy, mint Rockenbauer filmjeiért.

Csak álldogált sárga, viseltes pizsamájában a nappalit az előtér folyosójától elválasztó küszöbön, a lábujjai már a drapp padlószőnyeget érték, de a sarka még kilógott a hűvös linóleumra, és szüntelenül győzködte magát, hogy képes lesz rá, képes lesz bekapcsolni a tévét, és azelőtt lehalkítani, hogy az felébresztené az apját.

Az, hogy végül úgy döntött, meg tudja tenni, képes egyszerre bekapcsolni a tévét, és hagyni az apját tovább aludni, évekkel később egy mindenre kiható döntésnek bizonyult. Puha léptekkel a tévéhez osont, vetett egy pillantást az apjára – szája sarkán borostába ragadt fehér nyálfolt jelezte, milyen mélyen alszik –, aztán úgy settenkedett a készülékhez, mintha lopni tervezne, egyik ujját a kapcsológombra, a másikat a hangerőszabályzóra tette, vett egy mély levegőt, miközben visszafojtotta a vizelési ingert, aztán megnyomta a gombot.

A GoldStar éleset pukkant, talán a képcső, talán valami rejtett áramkör odabent a gyerekfejjel megfejthetetlenül komplex, barna műanyaggal takart testben, mindenesetre úgy megijesztette Zalánt, hogy az ujjai megdermedtek a levegőben, és mire észbe kapott, megszólalt a hajnali műsorismertető, de olyan hangerőn, hogy nem volt ember, aki ne ébredt volna fel rá. Mire Zalán megnyomta a hangerőgombot, amit nyilván előző este némileg nagyot halló nagyanyja tekert fel ennyire, már késő volt.

Óvatosan fordult meg, mint a tolvaj, akit áruval a kezében csíptek fülön, és apja álmos, nyitott szemébe bámult. Képtelen volt megszólalni, tudta, hogy az apja sokat dolgozik, hogy csakis őérte dolgozik – Margit mama ezt annyiszor, de annyiszor elismételte neki –, de Oszkár elmosolyodott, és rekedtes hangján annyit kérdezett:

– Kezdődik a filmed?

– Igen – felelte Zalán és megkönnyebbülten sóhajtott.

– Nem vagy éhes?

– Egy kicsit.

– Pirított kenyér vajasan? Dzsemmel?

– Az jó lesz.

– Szeretnél a tévé előtt enni?

Zalán belepirult a váratlan kedvességbe.

– Szeretnék – felelte.

Oszkár felkászálódott, és a konyhába indult, hogy elkészítse a reggelijüket. Hat óra múlt pár perccel, alig öt rövidke órát aludt, ami még annyinak sem tűnt, ahogy kibotorkált az ajtón a nappalit és a konyhát elválasztó folyosóra. Tudta, hogy nehéz nap elé néznek. Egy állatkerti kirándulás egy átlagos érdeklődésű gyereknél sem sétagalopp, de egy olyannál, aki áhítatos arccal lapozza az Afrika meg Dél-Amerika állatvilágáról szóló képeskönyveket, és alig várja, hogy megtanuljon végre olvasni, hogy minden létező információt magába szippantson, különösen emberpróbáló feladat.

Őrölt kávét szórt a kotyogósba, és dupla adagot főzött le magának, hogy azzal életre keltse szunnyadó éberségét. Közben az apjára gondolt, idősebb Kende Oszkárra. Dr. Kende Oszkárra, meg a dohos szagú papírokra, amik felett naphosszat görnyedezett; a budai Vár alaprajzára, a főnöke hivatalos leveleire a Magyar Történeti Múzeum levélpapírján, és neki ott kellett ülnie mellette, és hallgatnia a véget nem érő litániákat a reneszánsz építészetéről, Leonardo da Vinci, Robert Campin meg Jan van Eyck művészetéről, amitől fiatalon olyan tájékozottnak érezte magát, és ami titkon a legkevésbé sem érdekelte. Letűnt korok poros mementója volt csupán, nulla gyakorlatiasság, émelyítően unalmas elmélet.

Ez nem az ő útja volt, ez hamar világossá vált, és emlékezett rá, miként tajtékzott az apja, amikor közölte vele, hogy nem iratkozik be egyetemre, de most már másként gondolt minderre, mert a szerepek megváltoztak. Az idő telt, a fiúkból apák lettek, és ő a fáradtsága ködén át is élvezte fia szenvedélyét, és próbálta támogatni, amennyire csak erejéből telik.

ÍRÁSMŰVEK

Általában kétnaponta érkezett a boltba, jó érzékkel tapintva rá, mikor éri ott Hunort – később tudtam meg, hogy ő maga árulta el neki a beosztását –, és Oltay Imreként mutatkozott be. Azt is mondta, hogy mindenhez ért, és ha Hunornak vagy bármelyikünknek kőműves- vagy asztalosmunkára, esetleg szobafestőre lenne szüksége, bátran szóljon neki, olcsón fogja megszámítani. Hunor mosolygott, és senkinek sem beszélt a visszajáró kuncsaftról, aki soha, egyetlen fillért sem költött el a boltban.

Összes kötődése az irodalomhoz az volt, mikor első látogatása alkalmával végignézte a falra akasztott íróportrékat: Agatha Christie-t, miközben Hawaiin szörfözik, Hemingwayt, ahogy az afrikai szavannát pásztázza, meg a mély átéléssel cigarettázó Pilinszkyt, és annyit fűzött hozzá, mennyire hiányzik neki a füstszűrő nélküli Munkás.

A bolt Imre első látogatásának napján üres volt, már legalább egy órája senki a közelébe se ment – vannak ilyen napok, igyekszem nem tudomásul venni, de vannak –, Hunor pedig istentelenül unatkozott. Murakamitól olvasta a Kurblimadár krónikájá-t. A könyvet még Norman Verlander ajánlotta neki, mikor évekkel korábban együtt önkénteskedtek Pápua Új-Guinea dzsungelében. Mindez jóval a végzetes este előtt történt, amikor újdonsült barátja szembenézett a halállal, és amikor Hunor rájött, bárhová is menekül ezen az átkozott bolygón, az elmúlás réme mindenhová követi. Normannal gyakran ajánlottak egymásnak olvasnivalót; Hunor kedvenc magyar kortárs írójáról, Rasovszky Dezsőről mesélt neki, sőt, magyarul olvasott fel a táborban a Lassan oldódó hajnalok című könyvből, a többiek pedig félrészegen ismételték a nyakatekert magyar szavakat.

A boltban töltött unalmas percekben gyakran eszébe jutott Norman, sőt, a többiek, Roberto és Neill is, ahogy kint ültek a bungaló tornácán, és az életükről meséltek, és ahogy hallgatta a történeteket a springfieldi, livornói és aberdeeni hétköznapokról, már nem is érezte olyan egyedül magát. Roberto magas volt, és izmos, bronzbarna bőrével és ébenfekete hajával mintha egyenesen egy divatlapból lépett volna ki, huncut, fürkésző tekintetéért odavoltak a fiatal lányok. Neill kopasz volt, tömzsi és alacsony, de igen erős intellektuális kisugárzással bírt, és elképesztő természetességgel tudott hantázni a semmiről. Szeretett velük, köztük lenni. Mindig is nehezen ismerkedett, Gergőn kívül lényegében nem volt más barátja, jólesett, hogy ezek az arcok ilyen könnyedén fogadták be a társaságukba.

Most viszont fáradt volt, és minden második oldal után szünetet kellett tartania, aztán egy idő után már azt sem tudta, miről olvas éppen, és mi történt az elmúlt harminc oldalon, így aztán visszalapozott, megjelölte, honnan kell újraolvasnia, majd becsukta a Murakami-könyvet, és a pultra tette.

Hátrament vizelni. A lichthof nyitott ablakán át hallotta, ahogy Frici bácsi énekelt pár méterrel odébb a szomszéd lakásban, miközben zümmögött a férfi villanyborotvája.

– Kívánok, Frici bácsi!

Rövid motoszkálás után:

– Hunor, fiam, jól megy a műszak?

– Ahogy szokott! Andi néni jól van?

– Még az ágyban bágyadozik!

– Én is azt tenném.

– Nem lehet mindig aludni!

Így teltek az társalgások, ha az öregek otthon voltak, és általában otthon voltak. Mikor visszament a pulthoz, átszámolta az aznapi bevételt. Alig múlt tizenegy óra, a kasszában egy tízezres lapult, meg némi apró, egyetlen vásárló fizetett készpénzzel, el is vitte az összes váltót, a másik kettő szerencsére a bankkártyáját használta.

A történeten agyalt, amin dolgozott: a fiatal férfi sztoriján, aki stresszhelyzetben újra és újra átéli mindazon traumákat, melyeket családja felmenői. Úgy tervezte, generációs regény lesz, nyakon öntve némi mágikus realizmussal, pedig utóbbitól ódzkodott; nem is értette pontosan a műfaji megjelölést. A Száz év magány-t szerette ugyan, de Salman Rushdie-t nem bírta elolvasni. Norman a műfaj utolsó mentsváraként ajánlotta Murakamit, mint aki képes megértetni Hunorral, mi is az a mágikus realizmus, de ő rettenetesen megszenvedett a szöveggel. Csak gyűrte és gyűrte, mert úgy tekintett rá, mint aktuális feladatra. Visszasírta azt az időszakot, amikor a bátyja előszűrte neki az olvasmányait, úgy érezte, Attila válogatási elve hűen követte az ő ízlésvilágát, vagy épp az alapozta meg.

Attila szerint a lényeg az alkotást vezérlő gondolatok feltárása, ami segít ráérezni a stílusra, de mostanság bármennyire is igyekezett mások ötleteit rendszerezni az elméjében, egyszerre csak azon kapta magát, hogy furcsa üresség szállja meg, miközben elmélyülten bámulja a kirakaton túl a Ráday utca betonját, és a felhajtót, melyen át kocsisorok kígyóztak a Petőfi hídra Buda irányába.

Hunornak megvolt az a pechje, hogy vendége mindig tökéletes időpontban érkezett, akkor, mikor vásárló a bolt környékén sem járt, és bár sosem maradt tovább huszonöt-harminc percnél, Hunor számára egy örökkévalóságnak tűnt. Kiváló érzékkel, váratlanul toppant be, napszakot tekintve mindenféle látszólagos rendszer nélkül, épp akkor, mikor Hunor befejezte a webshopon érkezett rendelések összekészítését, a bolti készlet és a webshopban lévő darabszámok szinkronizálását, feltöltött minden polcot, és nagy ritkán még a pultot is letörölgette. Mikor aztán az utolsó nedves törlőkendő is a kukában landolt, nyílt az ajtó, csilingelt a csengő, de ahelyett, hogy egy kedves és érdeklődő könyvmoly lépett volna be, valaki, akinek egyértelmű szándékai vannak, Imre állt a küszöbön ugyanabban a kopott kék farmerben, vállán minden vagyonát rejtő fekete utazótáskájával.

Hunor nem volt jó emberismerő, ezt tudta is magáról: olykor óvatlanul boldog-boldogtalan kérésének eleget tett, hogy aztán ne maradjon utána csak mérhetetlen düh a saját naivitása miatt. Az apja azt mondta, át kell látni a „geciskedőkön” – így mondta, és ő aztán tudta, miről beszél, rendőrként nap mint nap velük szemben ült a kihallgatószoba magányában –, az anyja viszont úgy vélte, mindenki megérdemel egy esélyt, vagy akár még egyet, noha ő maga mégsem osztogatta olyan bőkezűen. Az, hogy az életében jelen lévő két legfontosabb személy szögesen ellentétes nézeteket vallott az emberekhez való alapvető hozzáállásról, Hunort is elbizonytalanította. Általában arra az oldalra állt, amelyet a bátyja is támogatott.

Ő más volt, mint az apjuk meg az anyjuk; nem akart mártírt játszani, és nem mutatta, hogy különösebben érdekelné, mit kezd Hunor a véleményével, egyszerűen csak kinyilatkoztatta, és ezzel lezárta a kérdést. Pszichológusként sokat tudott az emberekről. Hunor szerint már akkor pszichológusként viselkedett, mikor még el sem kezdte az egyetemet. Ez töltötte ki az életét, de a tanulmányai nélkül is kiváló megérzésekkel bírt. Egyszerűen tudta, ki, mit fog tenni, ördögi precizitással és némán elemzett, és szinte mindig ráhibázott. Hunorban nem volt meg ez az ösztönös megfigyelőkészség, és irigyelte is érte a bátyját. Talán még utálta is miatta, meg amiért vele ellentétben képes használni mindazt, ami megadatott a számára.

Attila alighanem tudta volna, hogyan bánjon Imrével; talán egykettőre rövidre zárta volna a vele való beszélgetést, de Hunor más volt, ráadásul bármennyire is dühítették az Imre által felböfögött ostoba politikai szónoklatok, figyelembe kellett vennie, hogy ez egy munkahely. Az ő munkahelye, és bármi is lett a történet vége, el kell ismerjem, hogy Hunor jó volt abban, amit csinált. Szót értett a vevőkkel, de itt és most ez lett az átka.

Imre aznap is úgy festett, mint egy hajléktalan: ruhája koszos, barna mokaszinja kopott, és bár nem volt szaga, azt állította, hogy a Déli pályaudvar egyik padján éjszakázott. Korábban sosem tűnt piszkosnak, inkább mint egy bohém hobó egy Jack Kerouac-regényből, aki telis-tele van szellemes anekdotákkal az életről, mert többet látott, mint másik egy tucat együttvéve.

– Keressél már nekem, legyél szíves, valami szállást! – mondta Imre szívélyes hangon, talán még mosolygott is, bár erre Hunor később már nem mert volna megesküdni; ilyen esetekben gyakran megcsalták az érzékei. Az emlékek viszonylag gyorsan felhígultak; talán ez volt az eredménye, hogy mindig igyekezett kiszínezni őket, mert a realitás szürkesége csak növelte az állandó veszteség fájdalmát.

Szíve szerint elnézést kért volna azzal, hogy ez egy könyvesbolt, ilyen szolgáltatást nem áll módunkban nyújtani. Zitának ez nagyszerűen ment, de ő nő volt, ráadásul akkor éppen terhes, ki mert volna ellentmondani neki. Hunor ujjai viszont egyetlen perccel később már a billentyűket püfölték, és a Google-ből igyekezett minél közelebbi, gyalog is elérhető szálláshelyeket felkutatni. Imre vigyorgott – erre már Hunor is világosan emlékezett –, talán ő is számított némi ellenállásra, talán nem a könyvesboltom volt az első üzlet aznap, ahol szerencsét próbált, de alighanem addig senki sem állt kötélnek.

– Ja, azt elfelejtettem mondani, hogy mától kéne. Napi 2500 forintom van rá, és jó lenne, ha itt lenne a kerületben – ezt már csupán félvállról bökte oda, aztán a kínálatot kezdte böngészni, hagyva, hogy Hunor tegye a dolgát, de hamar beleunt a színes borítókba és ismeretlen címekbe, így aztán annyit kérdezett: – Nem adnál egy kávét? Kifizetem.

Az üzletben tartottunk kávét, hátul, a raktárként is szolgáló apró iroda egyik csomagolópultján árválkodott egy kapszulás Nespresso kávéfőző, főleg azért, ha nagy ritkán érkezett hozzánk egy-egy szerző dedikálni, akkor legyen miből megkínálni. Egy jó kávét senki sem utasított vissza; egy jó kávé olyan, mint egy baráti jobb, egy összemosolygás, amiből tudjuk, hogy egy nyelvet beszélünk.

Hunor nem szívesen hagyta ott a boltot, a kasszát, de az iroda ajtaja három lépésre volt a pulttól, tehát tudta, ha szélesre tárja, jól belátja a terepet, ami ugyan túlzott elővigyázatosságnak tűnt, de épp eleget látott már az elmúlt tíz évben ahhoz, hogy óvatos legyen. Így végül betöltötte a vizet és a kapszulát, és egyetlen perc alatt lefőzte a kávét, aztán feketén és alátét nélkül kitette a csészét a pult szélére.

– Á, ez túl sok nekem, ennyit nem iszok meg – mondta Imre, aztán belekortyolt. – Te, ez forró.

Hunor összeszorított állkapoccsal böngészte a Google keresőjének kínálatát, de nem igazán akadt potenciális lehetőség, amely megállt a kijelölt napi 2500 Ft-os árnál; ha volt is, az inkább tűnt munkásszállónak, mint hostelnek, arról pedig voltak tapasztalatai, és bár a kávés megjegyzései után szívesen küldte volna Imrét penészes falak és összehugyozott fürdőszobák közé, végül mégis tovább keresett.

– Itt rá lehet gyújtani?

Hunor felnézett a képernyőből, és kimondta a nyilvánvalót:

– Ez egy könyvesbolt. Természetesen nem.

– De odakint az utcán csak rá lehet, nem? – bökött Imre a háta mögé.

– Természetesen. Az ajtótól jobbra vagy balra ötméteres körön kívül.

Imre felnyerített. A csészét még mindig a kezében tartotta, Hunor látta, hogy a körmei alá fekete kosz ette be magát, kézfeje meg-megremegett. Nem érzett alkoholbűzt, olcsó, műanyag palackos bor savanyú kipárolgását, ami az apjából is áradt a vége felé, mielőtt fogta volna a szolgálati pisztolyát és kiautózott az erdőbe, de a remegés ettől még ugyanúgy lehetett betegség jele, mint elvonási tüneté.

– Micsoda szabályokat nem hoz a mi urunk és parancsolónk – mondta, belekortyolt a kávéba, és elindult a bejárat felé. Hunor reménykedve nézett az üvegajtóra, egy idegen arcot várt, vagy egy ismerőst, bárkit, aki közbeléphet, de csak az odakint korzózó és dolgukra siető eltorzult árnyakat látta.

Imre aztán megfordult, a pulthoz lépett, és egy nyomógombos telefont vett elő a zsebéből. Régi modell volt, hatalmas gombokkal, az a típus, ami kifejezetten látássérülteknek készült.

– Itt hagyom, nyugodtan hívd fel őket. Le is foglalhatod a szobát. Addig pipálok egyet.

– Nem – csúszott ki Hunor száján, és meg is lepődött. A szeme óhatatlanul a pszichológia polcra tévedt. A bátyja második kötete bámult rá bizsergetően türkizkék borítójával, rajta a kurzívval szedett cím: A tudatos NEM.

Nem tudta, mi félnivalója lett volna Imrétől, vézna és inas ember volt, akinél nem lehetett tudni, hogy az élet meggyengítette, vagy épp megedzette. Sokkal inkább nemet mondani félt, mintha az túlságosan nagy kontrollt és szabadságot adna az élete irányítása felett, míg egy „igen” pusztán jóleső belenyugvás, mint egy fájdalmas sóhajtás egy másnaposan elköltött ebéd végén. Túl sokszor mondott már életében igent, amikor nemet kellett volna, és ha nemet kellett volna, azt inkább azzal jelezte, hogy elment, elmenekült, ha kellett, akkor a világ másik felére, a burjánzó dzsungel mélyére, mégsem tudott elég távol lenni saját dühétől.

– Én kikeresem, és majd ön felhívja! – mondta.

– Ja, ja, ja, persze, csak gondoltam… de mindegy, jó lesz úgy is.

Elindult, hogy rágyújtson, és vitte a csészét is. Hunor tartott tőle, hogy nem látja többé, de talán úgy vélte, ha lába kel, majd azt hazudja nekem, hogy eltört.

Egyetlen hotelt talált a Király utcában, és két munkásszállót, az egyiket a Róna, a másikat az Illatos úton, minden tisztességes szálló öt-hatezer forintnál kezdődött, és akadt, ahol ezért is csupán közös fürdőt, koedukált vécét és egy emeletes ágyat kaptál. Imre látszólag nem volt elkeseredve, talán számított rá, hogy ennyi pénzből nem fog sem a Hiltonban, sem az Intercontinentalban aludni.

– Egy pohár vizet még adnál? – kérdezte. Mardosó dohányfüst bűze lengte körbe, ami elnyomta a bevásárlótérben pislákoló fahéjas illatgyertyák aromáját. Zita megőrült értük, a fahéjillat már néhány könyv lapjai közé is beette magát. Hunor engedett Imrének egy pohár vizet, mire az megkérdezte, használhatná-e a mellékhelyiséget.

– Igen, de aztán, ha nem vásárol, akkor szeretném tudatni, hogy nekem dolgom van.

Imre a háta mögé pislantott, az üres eladótérre, a gazdátlanul sorakozó több száz címre.

– Hát nem tapossák agyon egymást a népek könyvért, mi?

– Az én munkám nem csupán abból áll.

– Persze, persze – bólogatott Imre, mint aki pontosan tudja, mivel jár ez a munka. – Nincsen felvétel itt nálatok?

– Mármint?

– Munka? Nincs munka?

– Nincs – vágta rá Hunor, talán túlságosan is gyorsan, reflexből, mintha a látóterébe beúszó legyet ütné agyon. – Nincsen. Már régóta nincs.

– Az kár. – Imre felhörpintette a vizet, elvette a továbbra is a pulton heverő telefonját, aztán hosszú fejtegetésekbe kezdett arról, milyen mocskosul lenézik az emberek a kétkezi melóst, pedig ők építik az országot, és ahogy egyre inkább belelovallta magát a mondandójába, Hunor szédülni kezdett a sok együgyű ostobaságtól, amik kidobott szemétként rétegekben halmozódtak egymásra, de nem akarta félbeszakítani, mert remélte, ha ventilál pár percet, utána megragadja a telefont, tárcsáz, és közben megfordul, hogy többet vissza se nézzen. Az egész litánia nagyjából tíz percet ölelt fel, és ahogy eddig, úgy közben sem jelent meg egyetlen árva lélek sem a boltban. Hunorban az üresség eddig ismert és ízlelgetett fogalma egészen új színekkel bővült, és mikor Imre – elfelejtve, hogy a mosdóba akart menni – nagy nehezen végre hajlandó volt odébbállni azzal a baljós üzenettel, hogy „majd még benéz”, olyan kínzó fejfájás tört rá, hogy szíve szerint a sarokba hajította volna Murakamit, és bezárta volna a boltot.

Megint Norman jutott az eszébe, ahogy azt mondja:

– Your mind is killing you! – A saját dalszövegből idézett, aztán dúdolni kezdte.

A novella a „Távoli barát” címet kapta. A cím született meg először, a tudata abban a pillanatban köpte a világra, hogy új dokumentumot nyitott, és ujjait a mások érintésétől zsírosan csillogó fekete billentyűkre tette a főiskolai könyvtár egy eldugott termináljánál.

A történetben egy fiatal fiú és egy idős úr botlott egymásba egy meg nem nevezett vasútállomáson. A fiú válságot él át, úgy gondolja, senki sem érti meg, senki sem érzi át a problémáit, fogalma sincs, merre tart az élete, nincs kibe kapaszkodjon. Beszédbe elegyednek, és az öregúr elmesél egy rövidke történetet – a történet közepére már egyáltalán nem emlékezett –, aminek hatására a fiú új erőre gerjed, tettre késznek érzi magát, és elhatározásra jut a jövőjével kapcsolatban. Abszurd és életszerűtlen mese, amire egy meglehetősen szerencsétlen zárómondat tett pontot azzal, hogy a fiú irodalmi Nobel-díjat nyert Stockholmban, mintha azt úgy osztogatnák, mint a szórólapot a Keleti peronjai mellett.

Átolvasás nélkül küldte el a kulturálisantropológia-tanárának. Ez a Gábor nevű fickó sálat hordott és könyékig feltűrt kockás inget kordbársony nadrággal, amerre járt, mentolos cukorka illata szállt a nyomában. Az év első szemináriumán Hemingwayről, William Faulknerről és Albert Camus-ről beszélt, Hunor pedig először érezte azt, mióta tizenöt évesen megírta az első Indiana Jones-regénytöredékét, hogy talált egy embert, akinek bizalommal mutathatja meg a munkáját. Ugyanakkor mégsem küldhetett horrornovellát a laptopján őrzött gyűjteményből, mert azokat leginkább Neil Gaiman meg Stephen King mintájára írta, és érezte, hogy azzal nem rúghat labdába.

Hunor tizenegy évvel később is világosan fel tudta idézni a pillanatot, ahogy ráklikkelt az olvasatlan levélre, és az első mondatnál megdobbant a szíve. Gábor módszeres volt és kíméletlen, szakértői precizitással szedte ízekre azt a hatoldalas szemelvényt, aminek hála, a kritika kis híján hosszabbra nyúlt, mint maga a novella. Hunor gyomra görcsbe rándult, ahogy szeme a sorokat pásztázta, és valahol a felénél szünetet kellett tartania, hogy elrohanjon a könyvtár mosdójába, és csillapítsa kibírhatatlan hascsikarását. Az aznap legyűrt két energiaital, a reggeli melegszendvics és az olcsó, instant zacskós tészta vastag sugárban távozott a vécékagylóba, Hunor pedig nem tudta eldönteni, hogy a könnyeit az erőlködés vagy a csalódás csalta elő.

Amennyire meg tudtam állapítani rövid ismeretségünk alatt, a legnagyobb félelme tulajdonképpen ma is ugyanaz, mint akkor: hogy a tanárának igaza volt, és ha ez így van, az azt is jelenti, hogy vagy húsz évet pocsékolt el az életéből valami olyasmire, amiben nem volt, és azóta sem lett tehetsége, és amit látszólag a bátyja olyan játszi könnyedséggel csinált.