J. C. Maetis

FREUD KÖRE

Fordította: Kalapos Éva Veronika

A mű eredeti címe: Freud’s Circle

Copyright © John Matthews, 2023

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Kalapos Éva Veronika, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-821-8 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektúra: Goodword Kft.

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Az édesapám családjának, a holokauszt áldozatainak és túlélőinek.

És az anyámnak és az apámnak, akik a második világháború során alapvető szerepet játszottak a jelenlegi családom és sok más üldözött és előítéletekkel sújtott ember megmentésében. Bár küldetésük nem járt teljes egészében sikerrel minden nemzetet és a társadalom összes rétegét illetően, hálával gondolok arra, hogy szellemük a mai napig élénken él.

Prológus

Lublin, Lengyelország, 1942 áprilisa

Még sosem voltam ilyen szomjas, a szám sosem volt ennyire száraz.

Az ajkam felrepedezett és tele volt sebekkel, a nyelvem megduzzadt, és valahányszor csak nyelni próbáltam, a szájpadlásomhoz tapadt – ezért már órákkal ezelőtt felhagytam a kísérletezéssel. Egy csepp nyálam sem volt, így hát csupán üres, nehézkes lélegzetem haladhatott át csiszolópapírhoz hasonlatos szájüregemen.

Persze nem csak én voltam így ezzel.

A marhavagonba majdnem hetven ember zsúfolódott be velem együtt. Bár ötven után abbahagytam a számolást, mert már úgy összepréselődtünk, hogy lehetetlen volt ellátni a kocsi másik végéig, nemhogy összeszámolni, hány fejet látok.

Körülöttem mindenütt ugyanazok a száraz, töredezett ajkak és felpuffadt nyelvek. Zavart, elveszett tekintetek, mintha bágyadt köd szállt volna az emberek szemére. Vajon az én pillantásom is pont ilyen?

Amikor elindultunk a nysai állomásról, és még volt elég nyálam, hogy beszélni tudjak, szóba elegyedtem egy ősz hajú, merev hátú, Ernst nevű férfival, akinek egy évvel ezelőtt még cipőboltja volt a bécsi Kärtnerstrassén.

– Á, a Kärtnerstrasse! – bólogattam lelkesen. – Jól ismerem! Pár barátommal rendszeresen találkozunk a Café Mozartban, egy sarokkal odébb. És persze ott a rendőrkapitányság is, a Kärtnertorpassage végén. Van ott egy jó ismerősöm, egy rendőrfelügyelő, Josef… – Ám amint megláttam Ernst metsző pillantását, rögtön elhallgattam.

– Rendőrfelügyelő? – kérdezte, és felvonta a szemöldökét. – Nem valami informátor maga?

– Nem, nem! – vágtam rá sietve, és a karszalagján lévő Dávid-csillagra siklott a tekintetem. Mintha emlékeztetni akart volna arra, hogy az informátorok is, beleértve akár engem, ugyanebben a marhavagonban végzik, akárcsak a többiek. – Ami azt illeti, a bécsi rendőrséghez tartozik, nem a Gestapóhoz.

– Értem. – De Ernst csupán ennyivel nyugtázta a mondanivalómat, mintha nem érzékelne különbséget a kettő között.

– Csak információkért látogattam meg őt néha – tettem hozzá.

– Információk, miről? – Ernst tekintete még mindig tele volt gyanakvással.

– Semmi különösről vagy fontosról – vontam meg a vállam. – Csak bűnügyek általános részleteiről. Tudja, író voltam.

– Mint egy riporter vagy újságíró?

– Régebben igen, de az utóbbi időben leginkább könyveket írtam.

Ernst lassan bólintott, körülnézett a komor marhavagonban, aztán újra rám pillantott, majd a karomra, amelyen nem látott csillagos karszalagot.

– Nyilván arról írt, amiről nem kellett volna, mi?

– Igen, valami olyasmi.

Ez volt a legegyszerűbb magyarázat. Hiszen hogy is tudtam volna megértetni ezzel a férfival, akit épp a pokolba küldtek csupán azért, mert zsidó, hogy igazság szerint eredetileg én is az vagyok, de az utóbbi három évben a túlélés érdekében eltemettem a zsidó indentitásomat? Úgyis csak egy gúnyos vigyort kaptam volna válaszul: nem mentél vele valami sokra, mi?

A kétségbeesett vesszőfutás egy darabig sikerrel járt, de aztán hirtelen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül táborba küldtek. Az egyetlen, ami valamennyire felkészített a dologra, egy utolsó pillanatban engedélyezett, érzelmes találkozó volt az ügynökömmel, Julian Reisnerrel, akitől megtudtam, hogy nem zsidóként transzportálnak, hanem katolikus disszidensként. És ott se jusson eszedbe beismerni, hogy zsidó vagy. Nem lesz könnyű… de amint megérkezel a táborba, keresd Dieter Meiselt, és bizonyosodj meg róla, hogy megkapja a levelet, amit veled küldök. Ő ott az alparancsnok.

Nem lesz könnyű. Erre magam is rögtön rájöttem, amikor két katona tört be hozzám, majd a fegyverükkel taszigálva húsz másik emberrel együtt bezsuppoltak ebbe a vagonba. Aztán következett a lassú alászállás a pokolba, ahogy a vonat kelet felé vette az irányt…

Ludenburg… Nysa… Kielce… Varsó… Lubjlana… Holm…

Az út mintha sosem akart volna véget érni, a vagonban egyre nőtt a forróság, és minden állomással szűkebb és bűzösebb lett. A testek szorosan egymáshoz préselődtek, sem mozdulni, sem levegőt venni nem volt hely. És más választásunk nem lévén, ott helyben könnyítettünk magunkon – a kétnapnyi vizelet és ürülék ammóniás bűze elnyomta a vagonba beszivárgó, kevéske friss levegő illatát.

Az üres, kapkodó levegővételt és az olykor felhangzó, fájdalmas nyögéseket néha zokogás és jajgatás szakította meg – ilyenkor többen az illetőre meredtek. Nem szánalommal vagy aggódva, inkább csak meglepetten, hogy van még, aki talál magában erőt a síráshoz.

A legnagyobb csoportokat Opoléban és Varsóban zsúfolták be hozzánk, én pedig elsodródtam Ernst mellől, és új arcok vettek körül. Talán jobb is volt így. Ha lett volna is erőm vagy kedvem beszélni, a szám túl száraz volt hozzá.

Páran már össze is roskadtak.

Négy hason fekvő testet számoltam meg a padlón, és kétségtelenül többen is voltak a látóteremen kívül. Az egyik alak még mozgott egy darabig, és alig hallhatóan nyöszörgött, de az elmúlt pár órában minden mozgás megszűnt, és csend borult a vagonra.

Néhány tekintet a kelleténél hosszabban pihent meg a testeken. Komor látványuk az eszünkbe idézte, mi vár ránk, ha még sokáig kell így utaznunk.

Kora reggel és éjjel nagyon hideg volt, és az első csapatok még ide-oda csoszogtak a kocsiban, hogy megmelegedhessenek. Most azonban már mozdulni sem volt helyünk, ám az egymáshoz szoruló, mosdatlan testek kipárolgásától tízszer olyan meleg volt, mint korábban. Mi több, a hőség lassan elviselhetetlenné vált, amitől csak még jobban kiszáradt mindenki szája.

Azon a délutánon sűrű, ferde eső esett, és pár cseppje átcsusszant a vagon deszkáinak egyik résén. Három száj nyílt ki sebesen, hogy elkapja az értékes cseppeket, akár az újszülött kiscsibék az első etetéskor, az egyikük pedig nyalogatni kezdte a lyuk átnedvesedett szélét.

A hozzám tapadó testek tömegében képtelen voltam megmozdulni. Nem tehettem mást, mint vad irigységgel bámultam az akciót.

Amikor éreztem, hogy valaki egészen hozzám préselődik, szorosabbra vontam magamon a gyapjúkabátom – önkéntelen reakció volt a zsebtolvajok ellen, mielőtt még tudatosult volna bennem, hogy tényleg van nálam valami ellopható. A pénznek nincs értéke ott, ahová mész, magyarázta Julian. Egyedül csak dohánnyal üzletelhetsz. Így hát a kabátom bélésében most pár zacskó dohány és néhány családi fotó rejtőzött. Az egész életem, összesűrítve. A Bécsben maradt családtagjaim gondolatára összeszorult a szívem, a szemem égni kezdett. De már nem voltak könnyeim; még sírni sem maradt elég nedvesség a testemben.

A hozzám tapadó testek által megtámogatva egy ponton álomba merülhettem, mert a következő, amire emlékszem, hogy tolakodni kezdünk, és német katonák kiáltásai harsannak fel mellettünk.

– Sich beeilen! Gyerünk, mozgás! Kifelé… kifelé!

Az embertömegben a vagon ajtaja felé botorkáltam, miközben láttam, hogy most már nyolc mozdulatlan test fekszik a padlón, bár az egyik mintha még enyhén rángott volna.

– Erre… mozgás! Sorban!

A hirtelen fény a szemembe vágott, bár a nap csak gyengén derengett a szürke felhők mögött. A mellettünk álló SS-katonára meredtem, akinek egy vizespalack volt a pisztolytáskája mellé dugva.

– Kérem… – szólaltam meg esedezve, és felé nyújtottam a kezem. – Egy kis vizet…

A katona sötéten és dühösen nézett rám, akár egy darab szarra.

– Én… én nem vagyok zsidó – könyörögtem tovább, mert eszembe jutott Julian tanácsa. – Keresztény vagyok… mint maga.

A katona tekintete a karomra siklott, amelyen nem volt karszalag, és felvonta a szemöldökét.

– Ezek szerint sikerült felbosszantania valakit – jegyezte meg.

– Igen, azt hiszem… így történt – sütöttem le a szemem. Nyilvánvaló volt, hogy így nem jutok egyről a kettőre. Aztán eszembe jutott a levél és a név, amelyet Julian említett, úgyhogy a zsebembe nyúltam, kihalásztam a borítékot, és odaadtam a katonának. – Azt mondták, ha megérkeztem, keressem Dieter Meiselt, és juttassam el hozzá ezt a levelet.

– Dieter Meisel az alparancsnok itt Sobibórban – felelte, és megint szúrós tekintettel nézett rám. – Ki adta meg magának a nevét?

– Egy barátom Bécsben. Azt hiszem, ismerik egymást. – Nem akartam részletezni, hogy Julian az irodalmi ügynököm, nem tűnt relevánsnak.

Az egyenruhájára tűzött jelvényből láttam, hogy az előttem álló férfi az SS őrmestere lehet, vagyis közepes rendfokozatú. Az egyik kezében fekete pálcát tartott, amely szinte pont olyan színű volt, mint a haja, amely mindkét oldalon kikandikált a sapka alól.

– Értem. – Elgondolkodva meredt a levélre, szigorú arckifejezése egy pillanatra mintha ellágyult volna, majd röviden meglengette a borítékot. – Gondoskodom róla, hogy megkapja. – Majd közelebb lépett hozzám, és megpaskolta a vállamat. – Nézze, maga nyilván egy jó bajtárs, nem úgy, mint ezek – biccentett gúnyosan az elhaladó tömeg felé. – De amíg nem kapok erre parancsot közvetlenül Meisel alparancsnoktól, finoman szólva az életembe kerülhet, ha meglátják, hogy vizet adok magának. Ráadásul a tömeg darabokra tépne a maradékért.

– Értem… igen.

– De egy gyors tipp, hogy mégis segíthessek…

A szeme felcsillant, mintha valami értékes titkot készülne megosztani. Közelebb hajoltam.

– Miután beérnek a táborba, az őrök első dolga lesz a zuhany alá dugni magukat, hogy lemoshassák az út mocskát – mondta, majd ismét a tömeg felé pillantott. – És a tetveket azokról.

Bólintottam.

– A víz hideg, szóval készüljön fel – húzta el a száját mereven. – De friss és iható. Szóval nyissa ki a száját, és igya magát tele!

– Köszönöm… – bólintottam mohón, miközben a tömeg nyomában tovább botorkáltam. – Köszönöm!

Ettől a perctől kezdve csak arra tudtam gondolni, ahogy a jéghideg víz kicserepesedett számhoz ér.

Erre gondoltam, amikor a kétszáz társammal egy hatalmas hálóteremben levettem a ruháimat.

Erre gondoltam, amikor a zuhanykabinok előtt ácsorogtam a sorban – a várakozás végtelennek tűnt.

A lábam egyre jobban reszketett, vagyis ezek szerint még volt bennem valamennyi erő – villanásnyi félelem cikázott át rajtam, amely azonban rögtön megszűnt, ahogy beléptem a zuhanyzóba.

Végre ott voltunk – nyolcvanan-kilencvenen bezsúfolódva egy nagy kabinba. Az ajtó hangosan becsapódott mögöttünk.

Félre kellett löknöm egy idős embert, hogy közvetlenül az egyik zuhanyrózsa alá állhassak. Aztán, amikor meghallottam a csőben az ismerős zubogást, hátrahajtott fejjel kinyitottam a szám, hogy élvezhessem, amint három nap után először végre ismét víz éri az ajkamat.

1.

A költők felettünk, átlagemberek felett állnak az elme ismeretében, mert olyan forrásból kortyolnak, amely nem elérhető a tudomány számára.

SIGMUND FREUD

Mathias

Bécs, Ausztria, 1938 márciusa

Én, Mathias Kraemer élénken fel tudom idézni az első figyelmeztető jelzést. Akkor történt, amikor egy SS-tiszt sétált be a Café Mozartba, és megkérdezte, vannak-e a teremben zsidók, és kik azok, akik közülük rendszeresen látogatják a kávéházat.

Johannesszel ültem egy asztalnál, nagyjából hét méterre a pulttól, ahol a tiszt kikérdezte a két pincért. Szerencsére volt köztünk még két asztal, különben a pillantása azonnal ránk esett volna.

Jobban kellett volna figyelnünk Sigmund Freud szavaira a „Kör” utolsó találkozóján, ahol figyelmeztetett mindenkit, hogy az Anschlusst követően felgyorsulnak majd a dolgok.

Bécs számtalan pompás kávézója közül azért a Mozartot részesítettük előnyben, mert nem volt túl hivalkodó. Nem vitás, hogy a Sperl vagy a Landtmann jóval fényűzőbb és elegánsabb volt, de a Mozartot jobban kedveltük, mert világos volt és nyitott. Gyakorlatilag bárhol ülhettél a teremben, mindenhol sütött rád a nap, és kedvedre nézegethetted az utca forgatagát. Ami azt illeti, a tisztet is észrevettük a hatalmas üvegablakon keresztül már azelőtt, hogy belépett volna. De most, ahogy figyeltük, amint a pincérekkel beszélget, jobban örültünk volna pár eldugott saroknak.

Minden hét keddjén szinte ugyanakkor, hat órakor találkoztunk itt, majd elvegyültünk a műszakjuk után betérő irodai és bolti dolgozókkal, valamint az opera-, koncert- és színházlátogatók első hullámával. Néha az ügynökünk, Julian Reisner is csatlakozott hozzánk, és a legutóbbi könyveink alkotói folyamatairól, a könyvpiac helyzetéről vagy a világban zajló eseményekről beszélgettünk.

Mivel én már negyvenhét éves voltam, Johannes pedig még csak a huszonharmadik születésnapját ünnepelte, elég nagy volt köztünk a generációs szakadék, mégis olyan közel álltunk egymáshoz, mintha nem is unokatestvérek, hanem fivérek lennénk, és az, hogy azonos szakmát választottunk, tovább erősítette a köztünk lévő köteléket. Akkor már tizenhat éve bűnügyi regényeket írtam, Johannes pedig öt évvel ezelőtt kezdett bele ugyanebbe. Ami azt illeti, én mutattam be őt Juliannak. Nem csupán rokoni szívességnek szántam; úgy véltem, egy kezdőhöz képest Johannes nagyon erős szövegeket ír, Julian pedig egyetértett velem. A negyvenegy évével nem csupán áthidalta a köztünk lévő, korbeli szakadékot, de mindkettőnk számára mentorként és vezetőként is szolgált.

– Bárcsak itt volna Julian! – mormolta Johannes fojtottan. – Tudná, mit kell mondania, hogy megnyugtasson.

– Azt hiszem, pontosan ezért nincs itt. Gondolj csak a Kör legutóbbi találkozójára! Az Anschluss csak három nappal ezelőtt volt, neki pedig számtalan hozzánk hasonló kapcsolata van. – Bár szinte suttogtam, még így sem akartam kimondani a „zsidó” szót, hiszen a tiszt csak pár méterre állt tőlünk. – A tetejében azt is tudja, hány politikus író és potenciális bomlasztó él a városban. Amikor legutóbb beszéltem vele, azt mondta, a telefonja állandóan csörög, mert mindenki a jelenlegi helyzetről faggatja.

Az Anschluss, vagyis Ausztria elfoglalása és annektálása Németország által szinte egyetlen puskalövés nélkül történt meg.

A megegyezés hátterében nem csupán az állt, hogy Hitler maga is osztrák származású német volt, hanem a közös vízió és identitás is. Ausztriában már korábban is forrtak a zsidóellenes érzelmek; az Anschluss és az, hogy ez az SS-tiszt ma belépett a Café Mozartba, csupán az utolsó, leglátványosabb bélyeget nyomta a dologra. Most már hivatalos.

A két fiatal pincér tétován vonogatta a vállát, és azt felelték, fogalmuk sincs, vannak-e zsidók a vendégek között, és ha igen, kik azok.

– Ugyan már – erősködött a tiszt. – Kötve hiszem, hogy nem tudják. Mióta is dolgoznak itt? – Még csak a harmincas évei elején járhatott, de arcát koravénné tette a szigor, éles, kék szemével elszántan méregette a fiúkat. – Pórul járhatnak, ha hazudnak nekem.

Az egyik pincér habozni látszott, úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, ám ekkor egy másik hang szólalt meg a hátuk mögül.

– A személyzetem nem hazudott, amikor azt állították, hogy fogalmuk sincs. – Otto Karner, a Café Mozart tulajdonosa merészen a tiszt elé lépett. – Én magam sem tudom, pedig már kilenc éve vezetem ezt az intézményt.

– Nem gondolja, hogy hanyagság a részéről, hogy ennyire nem ismeri a vendégeit?

– Nem feladatunk a vendégeink hátterét kutatni – mosolyodott el Karner mereven. – Sokkal inkább azon vagyunk, hogy a város legjobb kávéját, pékáruját és süteményét szolgáljuk fel nekik.

A tiszt leplezetlen megvetéssel nézett végig rajta, mintha őt magát is zsidónak hinné. A kávézó vezetőjének sötét haja és hozzá cseppet sem illő, Hitler- vagy Chaplin-stílusú bajusza volt – ami mostanában meglehetősen népszerűnek számított –, de a hasonlóság itt véget is ért. Az orra ugyanis pisze volt, az alkata pedig megtermett, akár egy hentesé vagy operaénekesé. Testén általában ezüstszürke vagy fehér csíkos öltöny feszült, mintha nem is Bécsben, hanem Marokkóban vagy Panamában vezetne kávéházat. Az öltözéke egyetlen kontrasztjául egy kis fekete vagy tengerészkék csokornyakkendő szolgált.

– A Café Central tulajdonosának semmi kifogása nem volt az ellen, hogy azonosítsa számunkra a zsidó vendégeket. – A tiszt ajka maró vigyorra húzódott. – Miért akarja bonyolítani a saját helyzetét azzal, hogy nem működik együtt?

– Ennek talán az lehet az oka, hogy a Central Hitler kedvenc bécsi kávéháza – vonta meg a vállát Karner. – Gondolom, lelkesen bizonygatták, hogy egyetlen zsidó sem jár hozzájuk, arra az esetre, ha a Führer újabb látogatást méltóztatna tenni náluk. Csak a maguk kedvében akartak járni.

Ellenálltam a vágynak, hogy elmosolyodjak Karner bátorságán, inkább ittam még egy kortyot, és a csészém mögé rejtettem az arcom.

– Az nem a maga dolga. – A tiszt képét elfutó enyhe pír gyorsan átadta a helyét a pöffeszkedésnek; a karjával félretolta Karnert, majd büszkén előrelépett, mintha hirtelen átvette volna az irányítást a hely felett. – Bejelentenivalóm van.

Metsző pillantása végigfutott a vendégeken, majd felkiáltott:

– Figyelem! – Várt egy percig, hogy elhaljon a halk beszélgetés és az evőeszközök csörgése. – A nevem Heinrich Schnabel, az osztrák SS alparancsnoka vagyok. Felszólítom a jelen lévő zsidókat, hogy azonnal fedjék fel magukat… mindannyian!

Éreztem, ahogy a második korty kávé megakad a nyelőcsövemben, valahol félúton, és ahogy a tiszt végigjáratta a pillantását a termen, belém mart a félelem. Lehetséges volna, hogy ez a Schnabel látott pár képet a Körről, és mindjárt felismer minket?

Már öt éve mindketten Freud Körének tagjai voltunk – egy különleges társaságé, amely tudósokból, filozófusokból, matematikusokból és írókból állt, és Sigmund Freud, Moritz Schlick és Edgar Zilsel alapította az 1920-as évek végén. Kétszeresen is kötődtünk a társasághoz: a nagybátyám, Samuel Namal, Johannes apja vezető statisztikusként és elméleti matematikusként még az eredeti Kör tagja volt, Julian Reisner pedig közreműködött Freud néhány könyvének eladásában. A négy napja tartott utolsó gyűlésen Freud a saját családja és más tagok biztonságáról beszélt – azon töprengett, vajon volna-e lehetősége bármelyiküknek elhagyni Ausztriát még az Anschluss előtt. De aggodalmát fejezte ki a régi csoportképeink miatt is: félt, hogy a nácik a segítségükkel azonosíthatnak és levadászhatnak bennünket.

Az asztal másik felére pillantva láttam, hogy Johannes mereven a félig megevett csokoládétortájára szegezi a tekintetét, és a villájával játszik, amelyen már ott volt a következő falat – talán azért nem merte a szájába tenni, mert félt, hogy képtelen volna lenyelni.

Kettőnk közül én voltam látványosabban zsidó típus a sötétbarna hajammal és a barna szememmel, míg az unokaöcsém fürtjei világosbarnák voltak, a szeme pedig barnászöld. Könnyedén eladhatta volna magát osztrák katolikusnak vagy lutheránusnak is. A nagybátyám, Samuel, az édesapja – aki sajnos négy évvel azelőtt meghalt – egy szőke, katolikus osztrák lányt vett feleségül, Johannes pedig tőle örökölte a génjeit. Az egymástól elütő külsőnk miatt a felületes szemlélőnek eszébe sem jutott volna, hogy rokonok vagyunk.

Teltek a másodpercek, és mindegyik egy örökkévalóságnak érződött.

Nagyjából egy perc után újraindult a halk mormogás, de már sokkal mesterkéltebben és bizonytalanabbul.

– Mi az, senki? – kiáltott fel Schnabel bosszúsan. Bécs zsidó populációja ebben az időben 190 ezer lelket számlált; többet mint a népesség tíz százaléka. Valóban elképzelhetetlennek tűnt, hogy minimum negyven vendég között egy árva zsidó se legyen. – Talán nem árt emlékeztetnem magukat, hogy amnesztiát hirdettünk. Minden zsidót, aki jelentkezik nálunk, nyilvántartásba veszünk, és a dolognak nem lesz semmilyen egyéb következménye. Ám akik eltitkolják a származásukat, és nem viselkednek megfelelően az amnesztia időszaka alatt, azok számára a helyzet később… bonyolultabbá válhat.

Éreztem, hogy minden erő kifut belőlem, és azt kívántam, bár elsüllyedhetnék, hogy láthatatlanná váljak. Vajon ez a Schnabel alparancsnok később valóban felismerne, és ellenem fordíthatná, hogy akadályoztam az SS munkáját?

– Senki? – Schnabel átható tekintete ismét végigfutott a termen, kétkedve, hitetlenkedve.

És ahogy egyik pillanat követte a másikat, kezdtem azon tűnődni, ne lépjek-e elő, akár egy áldozati bárány, hogy ezzel megmentsem a kávézó többi vendégét ettől az elviselhetetlen feszültségtől. Végtére is a tiszt azt mondta, minden rendben lesz, a dolognak nem lesz következménye… Ám a pillanat elszállt.

– Oké. Megvolt az esélyük. – Ezzel Schnabel megfordult és kifelé indult, de az ajtóhoz érve még egyszer hátrapillantott. – Ha valamelyikük meggondolná magát, jelentkezzen a Karmelitermarktnál ma éjfélig, eddig tart az amnesztia. Utána már késő.

Egy perccel azután, hogy Schnabel távozott, Otto Karner odaballagott az asztalunkhoz, és fájdalmas grimasszal pillantott le ránk.

– Attól félek, nem utoljára járt itt.

– Szerintem sem – bólintottam komoran. – Ezt figyelembe véve úgy véli, át kellene gondolnunk az amnesztiát?

– Nem, semmiképpen. Ha akarják, megpróbálhatják, de szerintem ez csak trükk. Látták, mi történt Hitlerrel. Pár évvel ezelőtt még azt harsogta, hogy Németországnak nem áll szándékában beavatkozni Ausztria belső ügyeibe, nemhogy annektálni akarná… És tessék! – tárta szét a karját tehetetlenül.

– Mivel azt mondja, nagy esély van rá, hogy visszatér, úgy gondolja, a helyzet kínosabbá válhat a számunkra és az ön számára? – szólt közbe Johannes. – Vagyis talán nekünk nem kellene visszatérnünk?

– Nem, egyáltalán nem ezt mondom. – Ottót láthatóan már a feltételezés is sértette. – Tudják, hogy ha megint megjelenik itt, bármikor ugyanezt mondanám az önök védelmében – mosolyodott el ravaszul. – Ráadásul itt nagyobb biztonságban vannak, hiszen hallotta, miket mondott a Café Centralról: ott képesek lennének tálcán felkínálni önöket, hogy boldoggá tegyék a Führert. Szóval, hacsak nem áll szándékukban lemondani a kávéról és a tortáról, jobban járnak, ha ide jönnek, mint… – Otto elhallgatott, mert látta, hogy egy pincér közeledik felé, aki figyelmeztetően biccentett egyet.

Karner követte az alkalmazott tekintetét, és megfordult. Egyszerre pillantottuk meg Schnabel alparancsnokot, aki az egyik szabadtéri asztal mellett állva beszélgetett egy párral, és a terem elülső ablakán át ránk bámult.

2.

A zsidók és a cigányok többé nem a Német Birodalom állampolgárai, és nem jogosultak szavazásra sem a Reichstag választásain, sem az Anschluss kapcsán.

Johannes

Miközben bekaptam a Hannah által készített ebéd utolsó falatjait, az órámra pillantottam.

– Jó? – kérdezte.

Csak most jöttem rá, hogy anélkül nyeltem le az ételt, hogy tudtam volna, mit is eszem. Igyekeztem jobban odafigyelni arra, ami a számban volt: báránygulyás édespaprikával és krumplival.

– Nagyon finom, mint mindig. – Hannah jó szakács volt, de a repertoárja mindössze nyolc-kilenc ételre terjedt ki, amelyeket rendszeresen váltogatott.

– Jó, Mama! – értett egyet a legkisebb gyerekünk, a négyéves Elena széles mosollyal. Miután leültünk, Hannah perceket töltött azzal, hogy kis falatokra vágta neki a bárányhúst, miközben a gyerek hangosan tiltakozott: „Már nem vagyok kisbaba, nem kell!”

A bátyja, a kilencéves Stefan csak mosolyogva bólintott, nem akarta megzavarni ezt a kapkodós étkezést – bár valószínűleg ő valóban élvezte a vacsorát, és nem folyton azon járt az esze, hogy máshol kellene lennie.

Én ellenben folyton a terveken gondolkodtam, amelyekről Mathiasszal beszéltünk korábban.

Eldöntöttünk, hogy az egyikünk utánanéz ennek az „amnesztiának”, amiről az a tiszt, Schnabel beszélt. Abban is megegyeztünk, hogy én teszem meg, mivel kevésbé nézek ki zsidónak, sőt, szigorúan véve nem is vagyok az. Az apám ugyan zsidó volt, az anyám viszont katolikus, és a judaizmusban a vallás az anya ágáról öröklődik. Ám sajnos az apám kifejezetten prominens személynek számított Ausztriában, egyike volt a legismertebb statisztikusoknak, ráadásul büszkén viselte és fennen hangoztatta tagságát a Szociáldemokrata Pártban, amely a nácik fő ellenzéke volt. Így hát az apám fiaként zsidónak és agitátornak bélyegeznének.

Egy nap megkérdeztem őt, vajon annak, hogy más vallású nőt vett el, volt-e köze a nyíltan vállalt ateizmusához – hiszen sosem végzett félmunkát –, de csak egy gyengéd mosoly volt a válasz.

– Nem, egyszerűen csak az anyád volt a legcsinosabb lány az egyetemen. Semmi több.

Nos, le sem tagadhatnám, hogy a fia vagyok, az alma nem esett messze a fájától, ugyanis én is pontosan ezt az utat követtem, amikor először találkoztam Hannah-val. Olyan gyönyörű volt: a haja, akár a napcsókolta búza, a szeme ragyogóan zöld, én pedig képtelen voltam ellenállni neki.

De nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy az ösztönök szintjén másról is szó lehetett, valamiről, amit sosem volt bátorságom megkérdezni az apámtól, amikor még élt: hogy a házassággal nem szándékozott-e eltüntetni a leszármazottai zsidó kötődését, letörölni a gyermekeiről a lassan stigmává váló „zsidó” megnevezést, tekintve, hogy a dolgok az 1920-as évek óta egyre rosszabbra fordultak számunkra Ausztriában. Ez főleg azért érdekelt, mert azzal, hogy elvettem Hannah-t, én bizony ezt tettem: le akartam törölni a stigmát, hogy biztonságban tudjam a családomat.

Az asztal fölött a tökéletes osztrák családomra pillantottam: Elena csaknem olyan szőke, mint az anyja, Stefan pedig világosbarna fürtjeivel és mogyoróbarna szemével inkább rám hasonlít. Mintha csak tegnap lett volna, hogy az apám az ölében ringatta, büszkén a magasba emelte, vagy gyengéd csókot nyomott a homlokára – pedig már több mint négy év telt el azóta, hogy hatvannégy évesen feladta a harcot a rákkal szemben.

Igazság szerint most először örültem, hogy már halott. Ez az őrület az Anschlusszal és a nácik térhódításával – ha más nem, ez megölte volna. Magamban elmosolyodtam ezen az ellentmondáson.

Még egy klasszikus, szépia családi portrét is készíttettünk egy évvel ezelőtt, hogy megőrizzük magunkat az örökkévalóságnak – a fotó most büszkén feszített a kredencen: a tökéletes osztrák família! Ha látná, kétségkívül még a legállhatatosabb náci is csak annyit mondana: „ó, milyen szép család!”.

Miközben Hannah lefektette a gyerekeket, megszólalt a telefon. Mathias volt az.

– Még nem indultál el?

– Nem, de egy perc, és megyek. Megvártam, hogy besötétedjen, de még ne legyen túl késő. Miért?

A vonal másik végén a nagybátyám lassan kifújta a levegőt.

– Csak azon tűnődtem, tényleg jó ötlet-e. Talán Ottónak igaza van, és az egész csak trükk.

– Sosem tudjuk meg, ha nem nézünk utána. És rendben leszek, csak odalopózom az árnyékban, és körülnézek – igyekeztem könnyed hangot megütni. – Ráadásul sokkal árjábbnak nézek ki, mint… Hitler.

Mathias felkuncogott. Már csupán ennyink maradt: próbáltunk némi fényt vinni ebbe az újfajta sötétségbe, a fenyegető vihar szemébe nevetni.

– Vigyázz magadra – kérte. – És csak semmi kockázat! Hitler és a nácik… nem éri meg.

Amikor nem sokkal később a folyosón kabátba bújtam, és felvettem a kalapom, Hannah megkérdezte:

– Minden rendben?

– Igen, persze. Csak Mathias volt az. – Nem hiszem, hogy hallotta volna a beszélgetésünket, a gyerekekkel volt elfoglalva. Én pedig nem akartam, hogy fölöslegesen aggódjon, hiszen tényleg lehet, hogy semmi az egész. – Emlékeztetett, hogy be akartam lépni egy új írócsoportba. Nem maradok sokáig, csak nagyjából egy órát – mosolyogtam rá biztatóan.

– Jól van, később találkozunk.

De amikor viszonozta a mosolyomat, és hozzám hajolt, hogy megcsókoljon, aztán kifordultam az ajtón, különös bizonytalanság kerített hatalmába. Eltöprengtem, vajon nem hallgatott-e mégis ki minket, és ha igen, mennyit hallott.

Bécs karmelita körzete erősen zsidó lakta terület volt, a piac pedig afféle origóként szolgált. A nagyjából száz négyzetméteres, macskaköves udvar egész héten nyitva állt a kereskedők előtt, de a legnagyobb nyüzsgés a zsidó piacnapokon, szerdán és vasárnap volt. A környékbeli farmokról származó, friss zöldségek és gyümölcsök színkavalkádja elvegyült a kis ketrecekben kínált élő állatok és olykor egy-egy kötőféken álldogáló bárány lármájával. A zsidók piacnapjai és az átlagos napok közt mindössze annyi volt a különbség, hogy az előbbin nagy választékban lehetett hozzájutni gondosan válogatott halakhoz, olívabogyóhoz és olyan édességekhez, mint a baklava vagy a halva.

Az apám a körzet szélén lakott, ám én a délnyugati részen éltem, több mint egy kilométerrel távolabb. Mintha nem csupán érzelmileg, vagyis a házasságom miatt hagytam volna hátra a zsidó hátteremet, hanem földrajzilag is.

A séta mellett döntöttem. Mostanában kerültem a villamosokat és a buszokat, ahol a papírjaim után érdeklődhettek volna. Bár szigorúan véve nem voltam zsidó, a Namal mégis tipikus osztrák-zsidó név, és egyesek talán az apámra is emlékeznek: Á, Samuel Namal, a hírhedt szocialista és antináci fia! Valaki szeretne feltenni önnek néhány kérdést. Jöjjön velem!

Ahogy közeledtem a karmelita körzet felé, nyugtalanságom egyre nőtt. Legalább három bedeszkázott üzletet láttam – amikor két hete erre jártam, ez még nem volt így –, aztán még kettőt az utca másik végén. Vajon zsidó tulajdonosaik voltak? Hamarosan megkaptam a választ: a legtávolabbi üzletre sárga festékkel a MARX nevet pingálták, majd áthúzták, a vonalak pedig egy ugyanazzal a festékkel odafestett Dávid-csillaghoz vezettek. Nagyot nyeltem. A dolgok jobban felgyorsultak, mint gondoltam.

A következő utcában további két bedeszkázott boltot láttam, majd nagyjából húsz méterre, az utca túloldalán még egyet, de erről letépték a deszkák egy részét, és betörték a mögöttük lévő ablakokat.

Hirtelen zaj ütötte meg a fülem, fojtott beszéd és hangok kavalkádja – a piac főtere már csak negyven-ötven méterre volt. Úgy hangzott, mintha sokan gyűltek volna össze. Egy középkorú, meggörnyedt hátú pár jött szembe velem, de nem néztek a szemembe, hanem makacsul előremeredtek. Kicsivel mögöttük két, a húszas évei elején járó férfi haladt, és amikor elmentek mellettem, rám pillantottak.

Kurtán viszonoztam a tekintetüket. Talán a párt követték? Egyszer csak mozgást vettem észre, és verekedés hangjai hallatszottak, én pedig nagyot ugrottam ijedtemben, de csak két macska veszett össze egy szemeteszsákon, pár méterrel előttem. Egy pillanatra lehunytam a szemem, és megvártam, hogy a szívverésem kissé lecsillapodjon. Talán vissza kéne fordulnom, mielőtt túl késő lesz.

De a közelből hallatszó hangzavar, amelynek a forrását az erősebb fények miatt egyre jobban láthattam, közelebb csalogatott, akár a molyt a forró villanykörte.

Az egyik falon láthatóan pár antifasiszta és náciellenes szlogent mázoltak le sietve, de úgy tűnt, mintha ugyanazt a sárga festéket használták volna, mint a boltnál, csak felhígítva, így hát a szövegek átütöttek a festéken. Fölöttük fekete festékkel ez állt: Amnestie Sammeln – Amnesztia Gyülekezőhely… és egy nyíl, amely a húsz méterre lévő piactér felé mutatott.

Amikor a tér kinyílt előttem, már láttam, mi az erős fény forrása. Két, háromlábú állványon álló ívlámpa magasodott egy hosszú asztal két végén, amely mellett egy transzparens volt kifeszítve, rajta ismét az Amnestie Sammeln felirattal.

A Mathiasnak tett ígéretemhez híven gyorsan elrejtőztem az árnyékban a tér hátsó részében, hogy alaposan megfigyelhessek mindent. Ma nem voltak gyümölcsöktől és zöldségektől roskadozó állványok, nem volt olíva, baklava, halva vagy élő állat – csupán a hosszú, jól megvilágított kecskelábú asztal, az egyik oldalán néhány német katonával, a másikon pedig feltehetően zsidók rövid sorával. Az egész nagyon jól szervezettnek tűnt.

A katonák láthatóan felvették a sorban állók adatait, jegyzetelés közben néha bólintottak, aztán lepecsételtek egy papírt, majd a következőt szólították. Láttam, hogy a pecsételt papírt szorongatók kis csoportba gyűlnek az asztal másik végénél. Ott is voltak katonák, de úgy tűnt, barátságosan szólnak a zsidókhoz – semmi jele nem volt annak, hogy a helyzet erőszakossá válna, netán letartóztatástól kellene tartani. Talán Schnabel mégis igazat mondott.

De aztán hirtelen felfedeztem valami zavarba ejtőt. A tér egyik sarkán néhány ember álldogált egy kis tábortűz körül. Először azt hittem, csak melegedni akarnak, de aztán észrevettem, hogy az egyikük náci zászlót lenget, és ekkor megláttam, miket dobálnak a tűzre: nemcsak tűzifát, de képeslapokat, papírokat és könyveket is!

Közelebb húzódtam, hogy lássam, mely könyvek jutottak erre a sorsra: Bernstein, Freud, Schnitzler, Remarque, Werfel, Zweig… vagyis minden zsidó vagy disszidens író!

A hozzájuk legközelebb álló német katona odakiáltott nekik:

– Nem kéne ezt tenniük!

– Különben honnan tudnák ezek a zsidó kutyák, hogy nem látjuk őket szívesen Bécsben? – vágott vissza az egyik tiltakozó.

Úgy álltam ott, mint akibe a villám csapott. Nyilván körbejárt a szóbeszéd, hogy a zsidók amnesztiát kaphatnak a téren, és egy náci csoport máris itt termett, hogy rájuk ijesszenek.

Hauptmann, Einstein… Roth… Salten…

De amikor a lángok felcsaptak a könyvek körül, már láttam, mi a másik oka, hogy a katona nem lelkesedik a tábortűzért. A tér másik felén hirtelen két busz lámpája villant fel, amelyek valószínűleg eddig is ott álltak az árnyékban, csak az éles lámpafény miatt nem láttam őket. Az egyik busz ablakában egy idős hölgy jelent meg, és kopogni kezdett az üvegen, miközben a tér felé mutogatott, mintha valamije ott maradt volna, ám a mellette álló katona vehemensen megrázta a fejét. Mintha azt mondaná, ha már felszállt a buszra, nem szállhat le róla.

Ottónak volt igaza. Ez csapda!

Elhúzódtam a tűztől – nemcsak a lángok miatt, hanem amiatt is, amit kifejeztek, majd visszasurrantam az árnyékba. Ám közben mégis odatévedt a tekintetem, és láttam, hogy újabb könyveket hajítanak a máglyára. Még ha nem is ismertem volna fel a borítót, a tűz akkor is megvilágította volna a vastagon rányomott betűket: Mathias Kraemer. Aztán, ahogy az egyik könyv szétnyílt, az előzéklapon megpillantottam a védjegyének számító, modern Sherlock Holmesra emlékeztető fotóját is.

Hál’ istennek, a saját könyveimet nem láttam – de persze messze nem voltam olyan ismert, mint az unokabátyám. Talán most az egyszer örültem annak, hogy nincs túl nagy olvasótáborom. És miközben néztem, ahogy az oldalak összepöndörödnek, és a lángok felemésztik Mathias könyvét, a kelleténél egy perccel tovább állhattam ott földbe gyökerezett lábbal, mert amikor ismét felpillantottam, ismerős arcot láttam meg a kecskelábú asztal másik végén: Heinrich Schnabel alparancsnok! Úgy tűnt, ő is ebben a pillanatban vett észre, és rögtön be is ugrott neki, hol láthatott, mert az egyik karjával felém intett.

Gyorsan visszaugrottam az árnyékba, de hirtelen éreztem, hogy valaki oldalról megragadja a karomat – kétségtelenül egy őr, neki inthetett Schnabel –, megcsavarja a csuklóm, és még mélyebbre lök a sötétségbe.

3.

Figyelemre méltó korban élünk. Kedvünkre csodálhatjuk, hogyan vegyül össze a fejlődés a barbarizmussal.

SIGMUND FREUD

Johannes

Éreztem, ahogy belöknek egy autó hátsó ülésére, amely a következő pillanatban már ki is lőtt a térről.

– Mégis mi az ördögöt keresel te itt?

Még mindig bénult voltam a sokktól, ezért kellett egy perc, hogy felismerjem és azonosítsam a megszólalót: Josef Weber volt az, a helyi rendőrfőnök, akinek Mathias mutatott be három évvel ezelőtt, és aki azóta – számos bárban töltött este és közös vacsora után, amelyek során beavatott a rendőrség és a bécsi alvilág működésébe – lényegében a barátommá vált.

– Délután a Mozartban voltam Mathiasszal, és hallottunk a zsidóknak meghirdetett amnesztiáról a téren. Úgyhogy eljöttem, hogy megnézzem, miről van szó. – Elmeséltem Schnabel bejelentését a kávéházban, Otto reakcióját, és azt, hogy később miben állapodtunk meg az unokabátyámmal.

Josef hirtelen nagyon riadtnak tűnt, a visszapillantó tükörben láttam, hogy a szemében éles fény villan.

– Jó ég, ne mondd, hogy Mathias is eljött veled!

– Nem, megegyeztünk, hogy egyedül jövök. Mert én kevésbé látszom zsidónak.

– Nos, legalább nem vagytok teljesen hülyék. – Az ajkán halvány mosoly suhant át, miközben egy pillanatra hátrafordult az ülésen. – Ottóra kellett volna hallgatnotok. Ha ő azt mondja, csapdát szimatol, és egy SS-tiszt bejelentéséről van szó, ami tényleg csapdának is tűnik… Akkor az nyilván csapda!

– Először úgy tűnt, minden rendben – védekeztem szelíden. – Lepecsételték az iratokat, a katonák kedvesnek és segítőkésznek látszottak. Aztán megláttam a buszokat a tér túloldalán.

– Tudod, mire valók? – Josef tekintete ismét megkeményedett a tükörben, és némi zavart is láttam benne. – Egy közeli vágóhídra szállítják velük az embereket, ahol bezárják őket. Azt mondják nekik, hogy az együttműködésükért tea, kávé és meleg étel a fizetségük. De ha egyszer belépnek azok alá az éles fényű lámpák alá, elvesztek. A katonák üvöltözni kezdenek velük, és nincs visszaút – rázta meg a fejét a barátom. – Két éjszakát töltenek ott, aztán a használaton kívüli Northwestbahnhofra irányítják őket, amelyet hevenyészett koncentrációs táborrá alakítottak. Az adatok szerint már most is majdnem húszezer zsidót és disszidenst tartanak fogva ott.

A hír természetesen sokként ért, ám Schnabel kávéházbeli látogatása és a ma éjszaka szörnyűségei után kevésbé, mint kellett volna. Már szinte zsibbadtan hallgattam az ilyesfajta információkat.

– Akkor miért hazudják azt, hogy amnesztiát hirdettek?

– Mert meg akarják spórolni a Gestapónak és az SS-nek a vesződséget, hogy egyenként kelljen összeszedniük a zsidókat és a disszidenseket – vonta meg a vállát Josef. – Ugyanazért, amiért Schnabel nem kezdett el asztaltól asztalig járni a Mozartban, hogy elkérje mindegyikőtök papírjait. Túl sok munka, és még azt is megkockáztatta volna, hogy felbosszantja a jelen lévő osztrák árják kilencven százalékát. A Mozarthoz hasonló helyekre sok előkelő vendég jár.

Ekkor egy gondolat suhant át az agyamon, ami villámcsapásként ért.

– És te mit kerestél a téren ma éjjel?

– A Kärtnerstrassén hallottuk, hogy kisebb demonstráció készül, ezért pár kollégámmal odamentünk, hogy közbelépjünk, ha konfliktus adódna, vagy elharapóznának a dolgok.

– Ez a könyvégetés valami tréfa?

– Szokatlan… hacsak nem valami freudi kisiklásról van szó. – A tükörben nem láttam a mosolyát, de azt igen, hogy a szeme pajkosan felcsillan. – Egyébként nemcsak a zsidó szerzőket szemelték ki, hanem az állhatatos akadémikusokat és az irodalmi elit tagjait is. Szólásszabadság, meg ilyesmi.

– Gondolom – feleltem mély sóhajjal. – De senki nem tiltakozott, egyetlen szóval sem. A sorban állók szinte rá sem néztek a náci zászlóra és a máglyára, úgy sejtem, egy másodpercre sem akartak az égetők szemébe nézni. Olyanok voltak, mintha… feladták volna, Josef. Mintha már nem volna értelme harcolni.

– Mert félnek, Johannes. Ahogy gondolom, te is megrémültél, amikor megláttad a tüzet.

– Mathias könyvei is ott voltak. – Közönyösen, tényszerűen ejtettem ki a szavakat, hogy elkendőzzem a valódi érzéseimet. Úgy éreztem, mintha a belsőm teljesen kiüresedett volna.

– Ó, értem. – Láttam, hogy Josef keze megfeszül a kormánykeréken, a szemében zavart szikra villan; mintha a szavaim hirtelen más, sokkal személyesebb szögből világítanák meg a történteket.

Amikor találkoztunk, élénk, szürkészöld pillantása tűnt fel nekem először. Mintha folyton egy szövevényes bűnügyet igyekezne megfejteni. A harmincas évei végén járt, homokszőke haja már kissé ritkult, középmagas volt – nagyjából egy méter nyolcvan –, de erős, mint egy bika. Könnyedén elhittem hát a történeteit, amelyekben a falhoz nyomta a bűnözőket, megpördítette őket, és bilincset kattintott a csuklójukra. Nem volt tanácsos packázni vele.

– Ha legközelebb be akartok ugrani egy ilyen „amnesztiának”, vagy az SS más trükkjének, először nekem szóljatok – sóhajtott fel, majd lehúzódott a járdaszegélyre az autójával, egy új Steyr 220-assal, amelyben még mindig érződött a cserzett bőr friss illata. – Közben igyekszem utánanézni, mi van az irattárban erről a Heinrich Schnabelről.

– Köszönöm. – Az ablakon kinézve láttam, hogy egészen a háztömbünkig hozott.

– Vigyázz magadra – felelte. – És üdvözlöm Hannah-t, meg a két tüneményes gyerekedet.

4.

A házasság a zsidó és a német állampolgárok, valamint rokonaik között szigorúan tilos. Ugyanígy nem megengedett a házasságkötés az elsőfokú kevert fajúak és a németek, a zsidók és a másodfokú kevert fajúak és két másodfokú kevert fajú állampolgár között.

Mathias

Úgy döntöttem, elkísérem az iskolába a fiamat, Ivort.

Félúton találkoztunk a harmadik szomszédunkkal, Haider asszonnyal, aki egy szatyorral a kezében épp a pékségből igyekezett hazafelé. Mosolyogva bólintottam neki.

– Jó reggelt!

Ő is bólintott viszonzásul, de a mosolya mintha jóval visszafogottabb lett volna, mint máskor. Mintha máris amiatt aggódott volna, hogy ha szívélyesen viselkedik egy zsidóval, az bajba sodorhatja. Vagy csak képzeltem?

Mióta Johannes tegnap éjjel felhívott, és beszélt a karmelita piacon látott trükkről – a bedeszkázott üzletekről, a náci zászlókról, a könyvégetésről és arról, amit Josef Webertől, a közös kapcsolatunktól és barátunktól hallott, amikor kimentette onnét –, már érzékenyebb voltam a változás jeleire. Pedig még csak egy bedeszkázott boltot láttam.

Nem mintha túlságosan emlékeztetnem kellett volna magam arra, hogy változnak a dolgok. Erre jó példa volt a házasságom.

Négy év telt el azóta, hogy Emilia végleg elment, és rám hagyta a fiam nevelését. Johanneshez hasonlóan én is egy katolikus, osztrák lányt vettem feleségül, bár Emilia cseppet sem volt vallásos. De Johannes és Hannah házasságától eltérően az enyém katasztrofálisan végződött.

Később, amikor Johannesszel kitárgyaltuk a dolgot – immár újabb területen haladtunk azonos ösvényen, nem csupán a tiszteletre méltó házasságunk, de a szakmánk is összekötött minket –, hangot adtam annak, hogy én is bűntudatot érzek, amiért „ki akartam lúgozni” a családomat; szerettem volna, ha minél kevésbé tűnnek zsidónak az Ausztriában egyre növekvő elégedetlenség, majd nyílt ellenségesség fényében. Gyakorlatilag még csak nem is azért cselekedtünk így mindketten, hogy biztonságban tudjuk a gyerekeinket, hiszen lényegében nem fenyegette őket veszély. Csak a légkör volt kellemetlen. Mind a legjobbat akarjuk a gyerekeinknek, magyaráztam neki. Egyszerűen csak arról volt szó, hogy nem akartam, hogy Ivor „értéktelenebbnek” érezze magát. Hogy meg kelljen küzdenie a biboldóhoz hasonló csúfnevekkel és a megvető pillantásokkal. Miért szenvedjen az én hátterem miatt?

De abban a pillanatban, amikor kimondtam ezeket a szavakat, rájöttem: Emiliához hasonlóan én is hagytam, hogy eluralkodjon az életemen a zsidóellenes hangulat, amely évről évre egyre erősebben érződött az osztrák társadalomban.

A zsidó örökségem elől nem volt menekvés. Az apám, Isaac Kraemer és az anyám, Lena, Samuel Namal idősebb nővére, mindketten zsidók voltak, és rendszeresen jártak zsinagógába – bár én néha ellógtam az istentiszteleteket. De annak ellenére, hogy a házasságommal jó nagy etnikai lépést tettem az ellenkező irányba, Ivor sokkal jobban hasonlított rám sötétbarna hajával és melegbarna szemével, mint az anyjára.

Amikor Emilia és én találkoztunk, ő nélkülöző színésznő és táncos volt, ajkán könnyed mosollyal, lángvörös fürtökkel és huncut tekintettel. A fellépései után mindig hálásan fogadott egy üveg pezsgőt, függetlenül attól, hogy jól szerepelt vagy rosszul. Talán egyesek túl „léhának” tarthatták, de számomra mindez a vonzereje része volt – szerettem könnyelmű, szabad lelkét, és rendkívül bájosnak találtam. Emilia vonzalmában pedig, aki hat évvel fiatalabb volt nálam, valószínűleg épp a zsidó író mivoltom játszott fontos szerepet: különlegesnek, lázadónak látott, szokatlannak és izgalmasnak. Mindenesetre a művészek alkotta baráti körének fele disszidensekből állt, szóval beleillettem a képbe. Azt hiszem, fiatal korban sokkal könnyebb lázadókhoz vonzódni, mert akkor még nem kötnek gúzsba a társadalmi elvárások. Emilia és én egy éven belül egybekeltünk.

Ivor négy évvel később született meg, de a társadalmi konvenciók, valamint a házasság nyugodt és egyhangú hétköznapjai ekkor már kezdték felőrölni a feleségemet. Ráadásul Hitler pályája kezdett felívelni az 1920-as évek végén Németországban, amely azzal végződött, hogy 1933-ban kancellárrá választották, és az a tény is napról napra világosabb volt, hogy Ausztriában ugyancsak lényegesen megváltozott a zsidók helyzete. Ez még inkább megerősítette Emiliát abban, hogy több sikerre számíthat a színésznői karrierjében, ha a merevebb, de nagyobb hatalmú társadalmi körökben mozog, és messzebb sodródik régi szocialista és lázadó hajlamú disszidens barátaitól. Amikor pedig túl soknak érezte a kétfelől érkező nyomást – a társasági ismerősei és a megjegyzéseik az egyik oldalon, a házasságunk a másikon –, ivással igyekezett oldani a növekvő feszültséget. Az előadások után egyre több pezsgőt és bort döntött le a torkán, végül pedig már napközben is nyíltan vedelt.

Egy nap, amikor szóvá tettem, hogy talán túl sokat iszik, gyilkos pillantással vágott vissza:

– És szerinted miért teszem, Mathias? Te is tudod, hogy nem könnyű manapság egy zsidó feleségének lenni.

Talán a pályám korai sikertelenségében ez is közrejátszhatott – Ivor már hatéves volt az első igazán híres könyvem idején, amikor a házasságunk már gyakorlatilag zátonyra futott. Egy éjjel, miután hazatért a sokadik pezsgőbe fulladó, előadás utáni ünneplésről a barátaival, a feleségem egy heves vita közepén a fejemhez vágta: „A barátaim szerint az írásművészeted kész vicc. Végtére is nem vagy egy Goethe vagy egy Kafka, nem igaz?”. Kimondatlan, de egyértelmű igazság, hogy az elitista irodalmárok lenézik az egyszerűbb nyelven író, népszerű krimi- vagy thrillerszerzőket. De most ez az igazság, kiegészítve a másodrendű zsidóságommal, Damoklész kardjaként függött a házasságom fölött.

Az utolsó csepp a pohárban az volt, amikor Emilia találkozott Gerharddal, egy jómódú német iparossal, aki teljesen belehabarodott, miután látta őt a bécsi Ronacher Színház Pygmalion-előadásában. Viszonyt kezdtek egymással, amit a feleségem kezdetben makacsul tagadott, de miután fél év múlva már nyíltan vacsoráztak és boroztak együtt szerte a városban, mégis felvetette nekem a válást. Készségesen belementem. Nekem is elegem volt az egészből.

A hivatalos felbontás után hat héttel már Gerhard felesége volt. Azokban a hónapokban, amikor még otthon kényszerült lenni velünk, az ivás és a színészi karrierje egyengetésének közepette nem volt különösebben jó anyja Ivornak – talán mert őt is a rá nehezedő nyomás részének tekintette, az én részemnek. Így hát nem vesztünk össze a gyermekelhelyezésen, sőt épp ellenkezőleg. Pontosan tudta, hogy nem lesz képes hosszú távon gondoskodni róla, ezért boldogan beleegyezett a heti egyszeri láthatásba.

Az egyetlen előnye annak, hogy Gerhard megjelent az életében, az volt, hogy abbahagyta az ivást. Talán a férfinak sikerült a lelkére beszélnie, vagy csak túl sok volt már neki a kettős élet súlya. Gerhard autóalkatrészek gyártásából élt, a cége székhelye Stuttgartban volt, a leányvállalata pedig a nyugat-bécsi Brigittenau körzetben. De húsz hónappal a házasságkötésük után több dolga támadt a stuttgarti gyárban, Emilia pedig vele tartott. Ezek után havonta látogatta Ivort, nem sokkal később pedig már csak kéthavonta.

Ám a növekvő távolság ellenére az utóbbi időben odaadóbb anya lett, mint valaha. Amikor felbukkant új Mercedesében, drága coboly- vagy nyércbundája a földet seperte, és Léntheric-kölnitől illatozott, a keze mindig tele volt Ivornak szánt ajándékokkal. Aztán csókokkal és ölelésekkel halmozta el a fiát, miközben folyton azt mondogatta, „istenem, mennyire hiányoztál!”.

Ezután búcsút intettek nekem, és Emilia elvitte Ivort a parkba, a helyi vásárra, a cirkuszba vagy a moziba, a gyerek pedig minden alkalommal ragyogó arccal tért haza két-három órával később. Az egyik ilyen látogatás után, amikor azzal a csaknem hatvan centiméter hosszú Mercedes-modellel autókáztak, amelyet Emilia hozott ajándékba, a fiam sóvárogva megkérdezte:

– Miért nem láthatom a mamát gyakrabban?

– Sajnos nem hiszem, hogy lenne rá lehetőség – feleltem egy pillanatnyi habozás után. Bonyolult lett volna elmagyarázni neki, hogy épp a hosszú távollét teszi olyan különlegessé az anyja látogatásait.

– Miért nem? Hiszen most már jó anya.

Újabb öntudatlan beismerése annak, hogy korábban nem volt az.

Ebbe végképp nagyon nehéz lett volna belemenni, így hát elnéző mosollyal, játékosan megborzoltam a fiam haját.

– Majd meglátjuk.

Milyen gyakran mondtam ezt mostanában!

Akkor is ezt feleltem, amikor megkért, hogy innentől kezdve mindennap én kísérjem el az iskolába, aztán haza – előzőleg ugyanis váltásban voltunk a négy évvel fiatalabb húgommal, Ericával, aki szintén odavolt Ivorért. „Meglátjuk.” Most, az Anschluss után semmiképp sem akartam, hogy Erica esetleg konfliktusba kerüljön az SS-katonákkal. Reméltem, hogy hamarosan hasznosabb válaszom lesz erre a kérdésre, vagy legalább ügyesebben ki tudok bújni alóla.

Amikor ugyanis tegnap érte mentem az iskolához, azzal fogadott, hogy az osztályfőnökük szerint az iskolába járó gyerekek számát mostantól bizonyos szempontok szerint korlátozzák majd.

– A zsidókról és a kevert fajúakról mondott valamit. Ez igaz?

Még mindig nem felelhettem mást:

– Majd meglátjuk.

Most azonban, ahogy az iskola kapuja felé közeledtünk, észrevettem, hogy az igazgató, Leitner úr felém pillant, és láthatóan igyekszik elkapni a tekintetemet.

Úgy tettem, mintha nem venném észre, inkább gyorsan megöleltem Ivort.

– Legyen szép napod! – mondtam, majd sarkon fordultam és elsiettem. Találkozóm volt Julian Reisnerrel, ráadásul cseppet sem fűlött a fogam ahhoz, hogy megtárgyaljam Leitnerrel, amiről nyilvánvalóan beszélni akart: hogy a fiam innentől kezdve vajon első-, másod- vagy harmadfokú osztrák állampolgárnak számít.

5.

Micsoda fejlődés! A középkorban még engem vetettek volna máglyára, most pedig megelégszenek a könyveimmel.

SIGMUND FREUD

Mathias

Szerencsére hazafelé menet nem találkoztam túl sok SS-katonával – legalább senki nem fordított rám túl nagy figyelmet, nem kérte el a személyi igazolványomat, és nem tett fel kérdéseket.

De Julian irodájától egy háztömbnyire egyszer csak észrevettem egy csapat SS-est, akik már jóval buzgóbbnak és éberebbnek tűntek, mindenesetre ide-oda röpködő tekintetük erről árulkodott. Csak pár utcányira voltunk a Heldenplatztól, Bécs egyik legnagyobb parkjainak egyikétől, de úgy láttam, eddig még csak egyetlen embert állítottak meg, szóval szerencsét próbáltam.

Az egyik katona szeme felém villant, ahogy elhaladtam az utca másik odalán, de nem időzött rajtam sokáig – amikor pedig közvetlenül melléjük értem, sikerült beolvadnom egy szembejövő, kisebb embercsoportba. Nem néztem vissza, nem is mertem volna. Ám alig fújtam ki a levegőt megkönnyebbülésemben, amikor újabb csapatot vettem észre a következő sarkon. Valami történt!

Mellettük már kisebb esélyem volt észrevétlenül elhaladni, mivel Julian irodája a következő mellékutca közepén helyezkedett el.

Eljátszottam a gondolattal, hogy az utolsó pillanatban átvágok, mintha elfelejtettem volna, hogy itt kell lekanyarodnom, és így a másik oldalukra kerülök – de túl nyilvánvaló lépés lett volna. Ha pedig közvetlenül előttük haladnék át, az még feltűnőbb lenne, és magamra vonnám a figyelmüket – így hát úgy döntöttem, nagyjából tíz méterrel elkerülöm őket, miközben igyekszem hozzácsapódni a körülöttem haladókhoz: egy idősebb pár mellett sétáló kamasz lányhoz és egy sétabotos férfihoz.

Elejtettem a cigarettát, amelyet nagyjából félúton gyújtottam meg, és rátapostam. Ez már a harmadik szál volt, mióta elváltam Ivortól – úgy tűnik, az Anschluss megint előhozta ezt a rossz szokásomat. Megálltam a járdaszegélyen, és körülnéztem, miközben éreztem, hogy a bal lábam görcsbe rándul – ez rendszeresen megtörtént, amióta folytonos feszültségben éltem –, majd igyekeztem úgy időzíteni az átkelésemet, hogy pár méterrel a katonák mögött érjek a szemközti oldalra, lehetőség szerint részben a többi járókelőtől rejtve. Ám feléjük közeledve hirtelen észrevettem, ahogy az egyikük az idős pár és a kamasz lány mögé lesve egyenesen rám tapasztja a pillantását.

Rögtön tudtam, hogy eddig tartott a szerencsém. Valószínűleg most elő kell vennem a személyimet, és válaszolni néhány kínos kérdésre. És persze el fogok késni Juliantól, ha egyáltalán eljutok hozzá.

– Úgy nézel ki, mintha kísértetet láttál volna – köszöntött Julian. – Gyere, könnyítsünk a lelkeden egy kicsit. Ez a cseresznyepálinka a holtakat is felébresztené.

Kábán bólintottam, és viszonoztam az ügynököm mosolyát, aki nagyvonalúan nagyjából háromujjnyi Fürftenecket töltött egy pohárba, majd az asztalra tette a kávé mellé, amelyet a titkárnője, Krisztina hozott nekem.

– Meglehetősen nehéz napok állnak mögöttem – feleltem. És miközben belekortyoltam a pálinkába, amely az utánaküldött kávétól csak még erősebben égette a torkomat, elmeséltem Juliannak Schnabel látogatását a Mozartban, és azt, hogy Johannes rájött, a karmelita piacra meghirdetett amnesztia hazugság volt, és nem mellesleg a nácibarát tiltakozók könyveket égettek ott.

– Miután meglátta pár könyvemet a máglyán, Johannesnek az utolsó pillanatban sikerült kisurrannia onnan, méghozzá Josef Weber segítségével.

– A hírnév átka – mosolygott Julian szárazon, majd felém emelte a kávéscsészéjét, és lehajtotta a tartalmát. Ő nem ivott pálinkát, arra hivatkozva, hogy még nagyon sokat kell dolgoznia aznap. Az arca most látványosan elkomorult. – De azt is mutatja, milyen gyorsan változnak a dolgok. Nem hiszem, hogy Freud továbbra is megengedi magának az eddigihez hasonló pimasz megjegyzéseket a náci könyvégetésekről most, hogy már az ajtaján kopogtatnak.

– Én máris úgy érzem, egy életre eleget láttam a Gestapo és az SS működéséből – magyaráztam szélesen gesztikulálva. – Erre tessék, most itt álldogálnak az irodád mellett, a sarkon. – Szerencsére a katonák figyelmét az utolsó pillanatban elterelte az idős pár, akik a legközelebbi náci gyűlés felől érdeklődtek. De miután továbbmentek, én ismét magamon éreztem az előbbi őr tekintetét, miközben végigmentem az utcán, majd megálltam a közepénél, és megnyomtam Julian irodájának csengőjét.

Csukott szemmel tettem meg az utat a páternoszterben a harmadik emeletre, és igyekeztem megnyugtatni háborgó idegeimet.

– Ahogy a Kör legutóbbi gyűlésén is mondták, ez valószínűleg csak rosszabb lesz – jegyezte meg Julian elfelhősödött arccal. – Sokkal rosszabb. Olvastad a Nürnbergi Törvényeket?

– Igen – bólintottam komolyan. A hírhedt törvénykönyv, amelyet a nácik 1935-ben adtak ki Németországban, és amely megfosztotta a zsidókat és a romákat az állampolgári és civil jogaiktól, gyakorlatilag másod- és harmadrendű állampolgárokká degradálva őket.

– Nos, ezek a törvények több mint három éve terjednek Németországban, sőt egy részük már Hitler 1933-as hatalomra jutása után gyakorlatilag érvénybe lépett. De az utóbbi pár napban már itt is foganatosítottak közülük néhányat, és a többi is hamarosan követni fogja őket.

Miközben beszélt, néha intett egyet egy rózsaszín, ezüstszipkába dugott cigarettával, amely nem volt meggyújtva, ahogy egy ideje már egyetlen szál sem. Julian két éve felhagyott a dohányzással, és így igyekezett elkerülni, hogy újrakezdje. Tartsd közel a kísértést, de állj ellen neki. Így hát én sem gyújtottam rá, annak ellenére, hogy a kezem enyhén remegett, mivel nem lett volna tisztességes Julian arcába fújni a füstöt, és elvárni, hogy tartsa magát az elhatározásához. Ezüstszínű nyakkendője jól illett a szipkájához, rózsaszín inge pedig a szipkában lévő Sobraine színéhez. Már negyvenegy esztendős volt, de mindig stílusos külsejével, hátrafésült szőke hajával, melegkék szemével és kisfiús arcával könnyedén letagadhatott volna akár tíz évet is.

Olykor kissé feminin öltözködése, színpadias modora és a tény, hogy még nem házasodott meg, elindított bizonyos pletykákat, miszerint talán homoszexuális. Ha így lett volna, a legcsekélyebb mértékben sem zavart volna engem. Számomra ő nem volt más, mint egy végtelenül kedves és nagyvonalú lélek, aki az évek során a barátommá vált. Ám igazság szerint, amennyire én láttam, Juliant igencsak kedvelték a nők. Imádták kisfiús sármját, az ágyában pedig egymást váltották a showgirlök, a táncosok és a pincérnők, csupán az okozott gondot neki, hogyan válasszon közülük. Lenyűgöző klientúrája volt, de a szerelmi életében egyszerűen nem tudott elköteleződni.

– Csak azt próbálom elmondani, Mathias – rázta meg a fejét most –, hogy az, amitől Németország évek óta szenved, hónapokon vagy akár heteken belül itt is érezhető lesz.

– Tudom! – sóhajtottam fel kétségbeesetten. – Már most nyomást gyakorolnak Ivor iskolájára is, hogy árulják el, kik a zsidó vagy kevert fajú tanulók. Úgy tűnt, az igazgatója beszélni akar velem, de nem vettem róla tudomást. Féltem, hogy a mondandója felénél nem tudom majd visszafogni magam, és behúzok neki egyet.

– Nos, ezzel minden bizonnyal gyorsan útlevelet szereznél az egyik koncentrációs táborba. – Julian szája ferde mosolyra húzódott, de aztán ismét elkomorult az arca. – De bármilyen nehezedre esik is, Mathias, muszáj elkezdened mérlegelni a lehetőségeidet – például azt, hogy elmész. Zweig már évekkel ezelőtt látta a jeleket, és eltűnt, a legutóbbi gyűlés óta pedig jól tudjuk, hogy Freud is a disszidálást fontolgatja.

Hevesen megráztam a fejem.

– Az anyám túl öreg, és már az egészsége sem a régi. Nem élné túl, ha elmennék. – Az anyám, Lena még most, a hetvenes évei végén sem volt képes túljutni az apám, Isaac hét évvel ezelőtti halálán. Ráadásul tíz hónappal később kapott egy kisebb szívrohamot, amelyet követően enyhe demenciát diagnosztizáltak nála; amikor pedig tavaly elesett, és eltörte a csípőjét, Erica és én felvetettük, hogy a háromszintes, leopoldstadti családi házból, ahol élt, és ahol Ericával felnőttünk, költözzön egy közeli idősek otthonába. Miután háromszor is leesett a lépcsőn, nem tagadhatta, hogy rossz állapotban van, de még így sem volt hajlandó elhagyni a házat. Ott akart maradni Isaac finom bútorai között, amelyet az apám negyven éve, még műbútorasztalosként készített, és az elegáns kelmék, terítők és függönyök között, amelyeket az anyám maga varrt, amikor varrónőként kereste a kenyerét. Nem tudott szabadulni az emlékektől. Ericával rendszeresen meglátogattuk, és a gondját viseltük – a húgom persze gyakrabban, mint én –, hetente egyszer pedig Ivort is elvittem hozzá. A demencia ellenére minden alkalommal felragyogott az arca, ha meglátta az unokáját, és megannyi, régi időkről szóló történetet és emléket zúdított rá. Még egyet kortyoltam a pálinkából, és elfintorodtam. – És Ivort sem látná többé. Ezt nem tehetem vele.

– Szerinted könnyebb lesz neki, ha a fiát és a kedvenc unokáját koncentrációs táborba küldik? – Az arcomon tükröződő fájdalmat, a lehetetlen dilemmámat látva Julian sietve megrázta a fejét. – Ne haragudj, nem kellett volna ezt mondanom. Reméljük, nem történik ilyesmi.

Éreztem, hogy most meg igyekszik jobb kedvre deríteni, enyhíteni a baljós előérzetet, de ez legalább olyan rémes volt.

Az ügynököm zavart mosolyt villantott rám.

– Tudom, hogy a döntés nem könnyű, különösen, ha család is van a képletben. Sok ügyfelem szembesül most ugyanezzel, szóval tökéletesen megértem, ha előbb más lehetőségek után néznél. Csak arra akartam utalni, hogy, nos… ha ezek a lehetőségek mégsem tűnnének jónak, nem kellene kapásból kizárnod a disszidálást.

Komoran bólintottam. Talán igaza van. Meg kellene fontolnom, hogy elhagyjam az országot.

– Jól értem, hogy az adókon, az alacsony valuták felvásárlásán és a jelenlegi beváltási árfolyamon kívül a nácik a vagyonod nyolcvan-kilencven százalékáért hajlandóak csak elengedni?

– Igen, és ez még nehezebbé teszi a döntést. Ráadásul sokan meg sem engedhetik maguknak, hogy elmenjenek. – Julian kitárta a karját. – De azok számára, akik igen… létezhet elég nagy ár a szabadságért vagy egyenesen az életben maradásért?

– Igen, tudom.

Az ügynököm – talán, mert érzékelte rezignált csüggedésemet – igyekezett vidámabb hangot megütni.

– De biztosan vannak más opciók is, adj pár napot, hogy utánanézzek a dolognak. És itt van példának Freud esete is. Ha most elmegy, hogyan tárgyalhatna tovább a hatóságokkal? Ezzel is védekezhetünk.

Bólintottam. Pontosan e miatt a beszélgetés miatt akartam találkozni Juliannal. Mert ilyen minden lében kanál – akit nem ismer Bécsben, azt nem is érdemes ismerni. Ha valaki megoldást találhat erre a helyzetre, az ő.

Miközben még egyet kortyoltam a pálinkából, megszorítottam a bal combom, és enyhén masszírozni kezdtem. A görcs már enyhülni látszott. A probléma évtizedekkel ezelőtt jelentkezett először, és mindig visszatért, ha feszült voltam. Születésemkor derült ki, hogy a bal lábam nagyjából két és fél centivel rövidebb, mint a jobb. Ahogy nőttem, folyton hát- és combfájdalmakkal küzdöttem, de a gond forrására csak kamaszkoromban derült fény, és ettől kezdve a bal cipőimben enyhe sarokemelőt hordtam. A fájdalom elmúlt, én pedig ismét normálisan tudtam járni. De néha, különösen hideg időben, vagy ha nagy volt a feszültség, a görcsös fájdalom visszatért a bal combomba és a derekamba.

– Á, ezek szerint már el is kezdődött – jegyezte meg Julian, amikor hirtelen hangos moraj hallatszott egy közeli, utcai hangszóróból, amelyet zajos éljenzés követett.

– Mi az?

– Nem hallottad? – nézett rám Julian kíváncsian. – Hitler beszédet tart a nagygyűlésen a Heldenplatzon. Az első nyilvános megszólalása lesz az Anschluss óta, már az egész város ki van plakátolva vele. Ezért vannak katonák az utca végén.

– Ó, értem. Igen. – Igazság szerint láttam a plakátokat, de az időt és a helyet nem fogtam fel. Túlságosan tele volt a fejem a saját problémáimmal.

Julian felállt, az ablakhoz lépett, és kinézett rajta.

– El kéne mennünk meghallgatni. „Ismerd meg az ellenséged”, ahogy Sun Tzu mondta.

– Én… én nem tudnék… – dadogtam tétován. – A katonák a sarkon…

– Nem hiszem, hogy ebben az embertömegben felfigyelnének rád – mosolyodott el halványan. – Ráadásul a sok bámészkodó közt nagyobb esélyed van elvegyülni, mint ha egyedül mész el mellettük.

Így hát pár perccel később csatlakoztunk az utcán áramló sokadalomhoz, és valóban: sem a közeli sarkon álló katonák, sem a következőn szobrozó társaik nem figyeltek fel ránk – valószínűleg észre sem vettek az egymás sarkát taposó emberek tengerében.

Amint kiléptünk a Heldenplatz egyik oldalára, Hitler hangja hasított a fülünkbe:

– … első és legfőbb feladatunk, hogy felvirágoztassuk Ausztriát, és a nemzeti akaraterő büszke erődjévé tegyük…

Hitler a Hofburg palota erkélyén állt, mellette az új osztrák kancellár, Seyss-Inquart, Bécs polgármestere, Neubacher és Goebbels feszített. Még sosem láttam ennyi embert a Heldenplatzon, megtöltötték a teret és a mögötte lévő parkot is, néhányan pedig a tér közepén magasodó, Eugén herceget ábrázoló szoborra másztak fel, hogy jobban lássanak. A balkonon, Hitler mögött hosszú horogkeresztes zászlókat feszítettek ki, amelyeknek a kisebb verziói gyakorlatilag a tér összes lámpaoszlopán ott díszelegtek.

– Legalább kétszázezren vannak – állapította meg Julian. Kezdetben hitetlenkedő arckifejezése hamarosan ferde mosolyba váltott át. – A leköszönő kancellár, von Schuschnigg szerint sokan ellenezték az Anschlusst és a náci hatalomátvételt, de ezt a tömeget látva nehéz elhinni.

– Talán mert azok, akik tiltakozhatnának vagy ellenállhatnának, félnek a letartóztatástól – mormoltam szinte suttogva, mert féltem, hogy meghallanak.

– Nyilván így van – értett egyet az ügynököm, és komoran elhúzta a száját. – Azt hallottam, Schuschnigget és a belső körét már le is tartóztatták.

– Ezen a nagy estén tanúsított, nagyszerű rend és fegyelem is azt támasztja alá, hogy az eszme ereje inspirálja az embereket. Nemcsak ennek a gyönyörű városnak a kétmillió polgárát, hanem a német birodalmat alkotó hatvanötmillió embert is, a Volk dicsőséges tagjait!

A sokaság rekedtre üvöltötte magát egyetértésében, majd kántálni kezdtek: Heil Hitler… Heil Hitler! Úgy éreztem, mintha a földbe döngöltek volna. Már nem csak a katonák tekintetét éreztem magamon Julian lakásánál vagy Ivor iskolájából idefelé jövet, nem: a gyűlölet mintha szétfröccsent volna ebben a hullámzó, dühös tömegben – és mintha minden egyes pillantás egyenesen rám szegeződött volna… zsidó! Zsidó!

– Ausztria fia vagyok. Hazatértem a szülőföldemre. Egy percig se higgyék, hogy Bécs nem élvezi a legmélyebb megbecsülésemet. Bécs egy gyöngyszem… és én gondoskodom róla, hogy a világ az értékének megfelelően kezelje!

Az éljenzés egyre erősödött. Egy hazatérő uralkodónak járó tisztelettel éltették Hitlert ahelyett, hogy megszállóként tekintettek volna rá. Heil Hitler… Heil Hitler! Ez a két szó őrült módon zúgni és vágtatni kezdett a koponyámban. Ki kellett szabadulnom innét.

– Jól vagy? – kérdezte Julian aggodalommal a hangjában. Látta, hogy igyekszem kifelé nyomakodni a tömegből, és rögtön utánam eredt.