Monika Peetz

Nyári nővérek

részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készül:
Monika Peetz: Sommerschwestern
Copyright © 2022 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany
All rights reserved.

Hungarian translation © 2023 Szitás Erzsébet
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Barbara Thoben terve alapján Váraljai Viktória
Illusztráció (nő) © Silke Schmidt

ISBN 978 963 355 931 4

Felelős kiadó Tönkő Vera
Szerkesztette Szala Boglárka
A szöveget gondozta Segesdi Móni és Kővári Bettina
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Nővéremnek, Gesinának minden évszakra

1. Irány az ismeretlen

Még öt perc. Yella az Europlatzon átvágva rohant a villamosmegállóból a főpályaudvar felé. Tekintete riadtan siklott végig a kijelzőn, míg megakadt az Amsterdam Centraal kiíráson. 14-es vágány, felső szint. Na, még ez is! Otthon értékes időt pazarolt el azzal, hogy az utolsó pillanatban szépen megterített a családjának. Gyümölcsöstál, frissen préselt narancslé, saját készítésű granola, tökéletesre főtt tojások és három csokoládészív, hogy megédesítse David és a két fia számára szokatlan távollétét.

Még négy perc. Miért nem tartozik ő is a parkban kocogó nők közé, akik a hajnali futásnak köszönhetően lazán teljesítenek egy városi maratont, vagy legalább azok közé, akik a jógának, meditációnak és relaxációnak hála nem törődnek azzal, ha elkésnek. El kell érnie a vonatot. Közönyös bocsánatkéréssel átküzdötte magát az üzleti útra indulók csoportján, akik már a mozgólépcsőn megkezdték rendkívül fontos tárgyalásaikat a tavaszi bónuszok elosztásáról, és eszük ágában sem volt előreengedni. Reggel fél hétkor mindenki siet.

Még három perc. Az örömteli várakozás az utazás legjobb része, szokták mondani. A váratlan meghívás miatt Yellának készülődni is alig maradt ideje, nemhogy örülni. Az utolsó pillanatban válogatás nélkül pakolta össze a trópusi hőség és a dermesztő fagy közötti időjárási eshetőségek spektrumát lefedő ruháit. A túlméretezett bőröndbe még belegyömöszölte a családjának szánt meglepetéseket, amelyeket egy szempillantás alatt varázsolt elő a jól felszerelt ajándékos fiókból. A tusolást kihagyhatta volna, a vastag pehelydzseki pedig túlzás volt. Csorgott a víz a hátán, miközben utolsó erejével feltuszkolta a nehéz pakkot a vonat lépcsőjén. Pólója a testéhez tapadt, a tüdeje égett, az arca alighanem paradicsomvörösen lángolt. Különben meg kit érdekel az arcszíne? Csakis az eredmény számít. Az ICE 240 már Hollandia felé robogott, mire Yella boldogan lehuppant a helyére. Maradt még hat és fél órája, hogy újra levegőhöz jusson.

Épp csak kihámozta magát a dzsekijéből, elrakta a bőröndjét, előszedte az önfejlesztésről szóló könyvét, ami egy örökkévalóság óta porosodott az éjjeliszekrényén, mikor velőtrázó gyerekkiabálás verte fel a kocsi csendjét: Mama, kelj fel! Mama. Fent vadok. Mama, felkelhetek? Mama, mi lesz a leggeli? Mama! Mama, kelj fel! – A fia hangja fülsértően zengett az egyterű vagonban. Szemrehányó pillantások kereszttüzében kotorászott a mobilja után a szempillaspirál, a Playmobil-figurák, a fél zacskó Hupikék törpikék-gumicukor, a nedves törlőkendők, a lakáskulcsok, a jegyzetfüzet és a telefontöltő-zsinór között.

Mama, kelj fel! Mama. Fent vadok – kezdődött elölről a szöveg, ezúttal még egy kissé hangosabban.

A reggeli rohanásban elfelejtette kikapcsolni a mobilja ébresztőjét, amelynek hangját Leo az apukája segítségével állította be. Három évvel ezelőtt a karácsonyfa alatt Yellát könnyekre fakasztotta Leo reszelős hangja és pöszesége, ahogy kuncogva felmondta a szöveget. Időközben már oly sokszor hallotta végtelenítve, hogy átkozta David ötletét. Mégsem vitte rá a lélek, hogy letörölje. Végül is az ő első osztályosának már rég nem botladozott a nyelve, és még a kisöccse, Nick is bakik nélkül tudta kiejteni a nehéz szavakat.

Mama, felkelhetek? Mama, fent vadok. Mama, mi lesz a leggeli?

Egy tökéletes frizurájú, Angela Merkel-es szájszögletű üzletasszony megsemmisítő pillantással mérte végig. Mutatóujjával pedig, mint valami karddal, a Csendes zóna felirat felé bökött, jelezve, hogy ez a pihenésre vágyók számára kijelölt terület. Ez momentán a Yella számára elérhetetlen állapot. Hányszor vágyott már néhány nap egyedüllétre – házimunka, időpontok, szennyeshegyek és ébresztőóra nélkül –, amikor a fiai előtt bóbiskolt bele az esti meseolvasásba? Végre eljött ennek is az ideje, sok jóval mégsem kecsegtetett. Még lenémított telefon mellett is bravúrosan sikerült egyszerre két helyen lennie. Az egyik fele igyekezett a fejét az összegyömöszölt dzsekijébe fúrni, hogy pótolja az elmúlt hetek kialvatlanságát, míg a másik ide-oda szaladgált a berlini lakásban, és szervezte a napot. Uzsonnák, tornazsákok, üzenet az iskolai fényképésznek, az óvodai kirándulás befizetése. Fejben már kipipálta a képzeletbeli teendőit, mikor belevillant: Nick sáros nadrágja még mindig ott lóg a szárítón – írta is WhatsAppon, de nem kapott sem kék pipát, sem választ. David vagy nem lát a dühtől, vagy még mindig duzzog.

Mire a vonat Stendalba ért, lelki szemei előtt ott lebegett, ahogy a fiúk időre beérnek az iskolába, az óvodába. Ha nincs hír, az jó hír, dünnyögte, és elnyomta a kényszeres vágyat, hogy ötpercenként ellenőrizze, minden rendben van-e otthon. Akkor sem tett ilyet, amikor keddenként és csütörtökönként Davidon volt a sor, hogy elvigye a gyerekeket, Yella pedig vállalta a korai műszakot. Egy null-huszonnégyes startupvállalkozás irodai munkatársaként mások idejét szervezte. Ő maga nem volt gyakorlott utazó. Meg is lepődött, milyen különös érzés úton lenni a családja nélkül. Szinte hallotta az iskolai csengőt, az óvodaajtó hangos csapódását. Látta maga előtt Davidot, amint visszaér az üres lakásba, leszedi az étkezőasztalt, bepakolja a mosogatógépet, leviszi a szemetet és a papírhulladékot, megjavítja a csöpögő csapot a fürdőszobában, aztán iszik egy újabb csésze kávét, míg már nem talál több ürügyet, hogy kibújjon a munka alól. Hallani vélte súlyos lépteit a végtelenül hosszú folyosón, aztán a dolgozó ajtaját, amint csikordulva becsukódik mögötte. Mióta a gyerekek kinőttek a csecsemőkorból, az író kisajátította magának és a munkájának a boltíves ablakú sarokszobát. A tapétát beborította a rengeteg kézírásos jegyzet, fénykép, újságkivágás, művészi képeslap, fiktív alaprajz, keresési eredmény és az a saját készítésű folyamatábra, amelyen David naponta átrendezte a színes kartotékkártyákat, száztizenhét fejezetből álló, második regényének rövid jegyzeteit. Yella kerülte a David nyűglődéseivel teli szobát. A visszafojtott kérdések, hogy az egykor ünnepelt író haladt-e előre az évek során agyonrágott anyagával, valósággal gombóccá formálódtak a gyomrában. Mindenekelőtt félretolta a kínzó aggodalmakat, és azzal nyugtatta magát, hogy a kellemetlen húzódás a hasa táján nem lehet más, csakis éhség. Miközben a sajtos szendvicset előhúzta a táskájából, kipottyant a rejtélyes boríték.

Odakint elsuhant Wolfsburg és a végeláthatatlan VW-Művek, benne pedig ellentmondásos érzések dúltak, ahogy felvette a talányos levelet a vonat padlójáról. Jóllehet mindössze tizennégy napja kapta meg az üzenetet, a boríték a használat egyértelmű jeleit mutatta. Yella pörgette-forgatta a kezében a levelet, a sarokba vágta, újra megszemlélte, és minden egyes szót olyan tüzetesen megbámult, hogy a betűk összefolytak a szeme előtt. A borítékot feltépve olyan mély levegőt vett, hogy még két héttel később is csak sóhajtozott.

A hátoldalán jókora, magabiztos betűkkel H. T. díszelgett feladóként. Felment benne a pumpa a kimódolt, kalligrafált, tintával rótt írástól. A túlnyúló, vaskos pontokkal elválasztott betűk anyja vérmérsékletéről árulkodva felkiáltójelként trónoltak a papíron. A világosszürke selyempapír halkan zizegett, amint Yella kinyitotta a borítékot – betéve ismerte a tartalmát. Kedveseim, hangzott a szokatlan, általános megszólítás, amelyet Henriette Thalberg lendületes kézzel vetett a régimódi levelezőlapra. Szeretnék valamit nyugodt körülmények között megbeszélni mindannyiótokkal május 4‒8. között. Semmire se legyen gondotok, a szállást lefoglaltam.

Fénymásolt térképet is mellékelt az utcáról, rajta egy piros X jelöléssel.

– Kincsestérkép? – kérdezte Leo izgatottan, és lekváros kezével nyúlt is a papírlap után.

– A nagyi meghívott bennünket – magyarázta zavartan Yella.

– Lila nagyi? – kiabált közbe lelkesen Nick, azzal ki is kapta a térképet a bátyja kezéből. – Kincset rejtett el nekünk?

A fiai szerették David anyját, aki becenevét ragyogó, orgonalila hajszínének köszönhette, amelyet huszonkét naponta frissíttetett egy elegáns szalonban. A fiúk rendszeresen látogatták a nagyszülőket potsdami kiskertjükben, ahol a nagymamával közösen, saját termesztésű zöldségekből főztek boszorkánylevest – szabad tűzön. Peter nagypapa pedig előszeretettel avatta be unokáit a méhészet és a komposzthalmok rejtelmeibe.

– A másik – mondta Yella. – A kölni nagyi.

Fiai rögtön elvesztették a meghívás iránti érdeklődésüket. Yella nem hibáztatta őket. Az anyja négy lányhoz szokott, se türelme, se érzéke nem volt két eleven kisfiúhoz.

Olyan mozgékonyak – mondogatta. Azzal a hanglejtéssel, ami úgy hangzott, mintha a temperamentum főben járó bűn lenne.

Yella katasztrófaradarja nyomban jelzett, amint elolvasta a levelet. Családi találkozó? Két héten belül? Milyen elképesztő meghívás! Mi a csudát akar az anyja megbeszélni? A legrejtélyesebbnek mégiscsak a helyszín bizonyult, amelyet Henriette Thalberg kiszemelt a leleplezéshez. A hangvétel ellentmondást nem tűrő, az ok rejtélyes, a helyszín pedig nyugtalanító volt. Miért kellett a találkozót azon a talpalatnyi földön tartani, amit a Thalberg család húsz éve kerül? Majd összeesett, amikor rájött, hogy a térkép a holland Északi-tenger egy darabját ábrázolja. Miért Hollandia? Miért Bergen? Miért az a falu, ahol az apja húsz éve közúti balesetben életét vesztette? Yella még mindig képtelen volt felfogni, miért ezt a terhelt helyszínt választotta az anyja a családi találkozóhoz. Henriette Thalberg ragaszkodott a szimbolikus helyszínhez – vajon jó vagy rossz hírei vannak?

– Mit akar tőletek? – kérdezte David, miután tanulmányozta a levelet. Yella anyja nem igazán vette a fáradságot, hogy vejét a Thalberg család tagjának tekintse. Így most már magától értetődően feltételezte, hogy a Kedveseim a négy nővérre vonatkozik. Yella még most sem tudott megfelelő válasszal szolgálni a kérdésre, mi állhat a meghívás hátterében. Nosztalgiaroham? Az egykor volt működőképes család utáni vágyódás? Meg akarta ünnepelni a hatvanötödik születésnapját, ami két éve a Covid miatt elmaradt? Vagy a munkával töltött életének lezárását? De hát annak is már jó pár éve. Valami évfordulója lenne az általa betöltött számos tiszteletbeli tagság egyikének? Beválasztották az egyházi képviselő testületbe, vagy kitüntetést kapott a kölni élelmiszerbankban végzett önkéntes munkájáért? Mi a fenét akar ilyen kacifántosan a tudtukra adni? És miért kell nekik fejvesztve a holland Északi-tengerhez utazniuk? Akadt valami régi családi titok, amit csak ott lehet leleplezni?

Yella maga sem tudta, mit érezzen. Leginkább attól szorongott, hogy a meghívásnak köze lehet apjuk halálához. De hát húsz év után milyen új fejlemény adódhatna egy vihar okozta közúti baleset kapcsán, amelynek egyetlen szemtanúja akadt? Neki és a családjának végtelenül sok időbe és energiába telt, amíg az apjuk halála után újraszervezték az életüket. A legkevésbé sem akarta kitenni magát annak, hogy belegabalyodjon az életét kettétörő, végzetes nap emlékeibe. A múlt további romjai nélkül is épp elég volt neki a saját családi élete.

Henriette Thalberg levele bombaként robbant a nővérek életébe. A türelmetlen kérdezősködést Yella anyja kimért sms-ben utasította vissza: Nem akarok mindent négyszer elmondani – írta.

Miközben kiéhezve befalta a sajtos szendvicsét, még egyszer végigpörgette a vitát, amely a meghívó érkeztét követően a nővérek WhatsApp-csoportjában fellángolt. Minden egyes hozzászólást tanulmányozott. Olyan információkat keresett, amelyek eddig elkerülték a figyelmét. Jól jönne neki a húga éleslátása, aki egy természettudós józanságával mindig rámutatott a tényekre:

Nem vagyok hajlandó előre szorongani – írta. – Lesz még rá időnk, ha megtudjuk, miről van szó.

Nem bírtam ki – szúrta közbe Amelie, Helen ikertestvére. – Addig zargattam anyát, míg fel nem vette a telefont. Semmit sem volt hajlandó elárulni. Csak hogy mindannyiunkkal, együtt akar beszélni.

Miért nem mondja meg egyszerűen, mi folyik itt? – háborgott Helen. – Nem a moziban vagyunk, hogy mesterségesen keltse itt a feszültséget!

Reakciója elárulta, hogy mégsem veszi olyan könnyedén, mint azt állítja. Helen csupán laza kapcsolatot ápolt nővéreivel. Egyszerűen nem vagyok telefonálgatós típus – mondogatta mindig. Az ambiciózus tudós nem szívesen osztotta meg a többiekkel a vele történteket és a problémákat. Nem tulajdonított különösebb jelentőséget a családnak. Régóta mellette álló barátja, Paul se érdekelte különösebben, új családdal éppúgy nem akart foglalkozni, mint a régivel. Yella nehezen kezelte Helen ridegségét és rugalmatlanságát, most viszont kivételesen egyetértettek.

Nem kell ennek feltétlenül rosszat jelentenie – írta Amelie anélkül, hogy reagált volna Helen dühös megjegyzésére. – Anya talán újra össze akar hozni bennünket. Ezer éve nem csináltunk semmit közösen. Hollandiánál jobb helyet meg keresve se lehetne találni.

A független Amelie könnyen beszélt. Munkahelyváltásai között gyakran voltak üresjáratai, kapcsolataiból folyton menekült, lakhelyeit sűrűn váltogatta, semmiféle kötelezettség nem tartotta vissza egy spontán időutazástól.

Az egyetlen, aki nem vett részt a találgatásokban, a legidősebb nővér, Doro volt. A rendkívül elfoglalt jelmeztervező pörgős tempóban élte irigylésre méltón csillogó életét. Díjnyertes és extravagáns színpadi ruháival Doro Thalberg nemzetközi hírnévre tett szert. Yella kincsként őrizte a Vogue azon számát, amely nyolc, lenyűgözően ragyogó oldalt szentelt a nővére terveinek. Doro folyamatosan ide-oda cikázott kölni stúdiója, különböző színpadok és filmforgatások között. Mellesleg még kamasz lányát, Lucyt is menedzselte. Szerencsésnek mondhatta magát, hogy rátalált második férjére, az ízig-vérig bajor Ludwigra, akinek az volt a hobbija, hogy gondoskodjon Lucyről, továbbá minden szakmai és családi terhet levegyen sikeres felesége válláról. A közel két méter magas, nagydarab fickóban egy kidobóember veszett el, áthatolhatatlan falként működött. Dorónak szemmel láthatóan jobb dolga is akadt, mint hogy bekapcsolódjon az anyjuk körül tomboló vitába. Alighanem szétstresszelte magát, ült egy megbeszélésen, főpróba előtt állt, vagy mindez együtt.

– Május 4-től 8-ig, az öt nap! – jajdult fel David. Kritikusan méregette a meghívót, miközben az első osztályosuk büszkén lépett a családi naptárhoz, hogy beírja a kirándulást a tengerhez. Mióta iskolába járt, Yella igyekezett támogatni abban, hogy maga szervezze az idejét.

– Május 4. – olvasta fel Yella.

Leo megtalálta a megfelelő számot, ám rögtön könnyekre is fakadt, amint rájött, hogy az utazás egybeesik Penelope születésnapjával. Leo két hete másról sem beszélt, mint az osztálytársnője lovagi tornájáról és az Elza-jelmezről a Jégvarázsból, amit ez alkalomból szeretett volna magára ölteni.

Yellának elegendő volt egyetlen pillantást vetnie a telezsúfolt családi naptárra a hűtőszekrényen, hogy pánikba essen. Ijesztő, mennyi társadalmi kötelezettségnek kell eleget tennie egy kisgyerekes családnak. Nick az országok napját ünnepelte az oviban, ahol az „Olaszország” csoportba osztották be pizzát sütni. Leo neve mellett fogorvos, kóruspróba, úszólecke és Penelope lovagi születésnapja szerepelt. Mindezek tetejébe az érintett péntekre esett David rég várt időpontja a csontkovácsnál (az az átkozott ülés), a hétvégére pedig egy kétnapos szeminárium a kreatívírás-diákjaival. Hová tudna még beszuszakolni egy hosszú meglepetés-hétvégét a holland tengerparton?

Félnapi töprengés után Yella aggodalma bosszúságba csapott át. Mi lehet olyan fontos, hogy nem tűr halasztást? Miért nem tud az anyja hosszabb távra tervezni? Miért nem tudnak időpontot egyeztetni? Hogy képzeli ezt?

Passzolom – pötyögte be Yella. – Akár csak öt napra is Hollandiába utazni a fiúkkal, kész rémálom. David meg belefullad a munkába.

Az éjszaka közepén minden sötét gondolatát leírta, tíz perccel később kitörölte záporozó érveit arról, miért nem tud semmiképp sem Hollandiába menni. Amelie engesztelési kísérleteit követően egymás után nyolcszor ugrott fel a neve a családi csoportban az üzenet törölve megjegyzéssel.

Mi volt bennük? – kérdezte másnap reggel kertelés nélkül Amelie.

Az, hogy sík ideg vagyok – válaszolta őszintén Yella.

A húga egy sor emojival válaszolt – rengeteg szívecskével. Milliószor ölellek.

Nálam ugyanez a helyzet – írta Helen. – Mindent át kellett szerveznem.

Yella már-már hajlott arra, hogy végérvényesen lemondja a meghívást, amikor befutott Doro üzenete. A nővérük egyetlen szót sem szólt hozzá a meghívás hátterének vitájához. Annyira örülök nekünk – írta. – Már alig várom. Majdkövetkezett a döntő momentum, ami Yella számára mindent megváltoztatott. A chatcsoport létrehozásakor Helen a tényszerű és ultrarövid 4T nevet választotta. Mintha egy kémiai vegyület lennének, amilyenekkel valamelyik gyógyszeróriás laborjában kísérletezik. Később Amelie négy darab négylevelű lóherével egészítette ki a tárgyilagos elnevezést. Doro újraszabta a profilt. Yella szíve nagyot dobbant, amint meglátta, milyen nevet választott a nővére. Mintha meglelte volna a varázsigét, amely feltárta egy titokzatos világ kapuját. Nyári nővérekre változtatta a csoport nevét. Nyári nővérek! A régi szép idők ezernyi emléke sűrűsödött benne. Mióta nem gondoltak már magukra nyári nővérekként? Soha nem álltak olyan közel egymáshoz, mint a hagyományosan Bergenben, a holland Északi-tenger partján töltött végtelen nyaralásokon. A kemping, a tengerpart és a falu háromszögében soha nem tapasztalt szabadságot éltek meg. Amikor a négy lány nem a tengerben játszott vagy fürdött, a sátrak között lófráltak, felléptek a rögtönzött színpadon (a társulatukat Doro és a többieknek hívták), limonádét, saját készítésű levest, muffint vagy festett kavicsokat árultak. Mikor egy hosszú nap végén a napkorong a tengerbe merült, a kemping körüli elvarázsolt dűnék rengetegében tombolták ki magukat, míg a sötétség rájuk nem borult. A gyerekkori paradicsom emlékei mosolyt csaltak Yella arcára. A nyári nővérek lábujjai köze folyton tele volt homokszemcsékkel, szél borzolta a hajukat, és egész nyáron azt ették, amit a két égős gázrezsón különösebb felhajtás nélkül el lehetett készíteni – hétszámra strandolás, kempingezés és tészta: választható piros, zöld vagy fehér szósszal. Más sem kellett a gyermeki boldogsághoz! Yella minden nyár végén keservesen sírt, mikor a Volkswagen kisbusz hátsó ablaka mögött lezárult a kemping sorompója, hogy aztán hamarosan elkezdődjön az iskola és a veszekedések sora.

– Nem vagyunk alkalmasak a hétköznapokra – mondta mindig Doro. – Mi csak nyári nővérek vagyunk.

Doro tizenhat, Yella tizenhárom, az ikrek: Helen és Amelie mindössze kilencévesek voltak, amikor az édesapjuk halálos autóbalesetet szenvedett a Bergen Binnen és Bergen aan Zee közötti úton. A gyerekkor és a holland tengerparti nyaralás ezzel örökre véget ért. Ennek már húsz éve. Húsz év alatt eltérő utakat jártak be. A nyári nővérek kisbolygókként léteztek, mindegyikük a saját pályájának foglya lett. Yella, miután félbehagyta az építészeti tanulmányait, Berlinben maradt. Amelie az utolsó tönkrement kapcsolata után Wuppertalban rekedt, ahol segített egy barátnője csomagolásmentes üzletének felépítésében. Helen Frankfurt elővárosában lakott. Doro pedig Rimowát adta meg lakhelyéül – a kedvenc bőröndmárkája után. Mindazonáltal ő volt az egyetlen, aki sosem hagyta el Kölnt. Strapás munkája miatt azonban az anyja édeskeveset látott belőle.

A nagycsaládot egy fedél alá hozni nem egyszerű. Nem a Covid vagy a köztük lévő távolság miatt. Henriette Thalberg Doro egyetlen fényes premierjét sem hagyta volna ki, de ezen túl leginkább távollétével tüntetett lányai életében. Nem akarom rátok erőltetni magam – mondogatta, csipetnyi szemrehányással a hangjában. Valójában ódzkodott attól, hogy olyan terepre tévedjen, ahol mások szokásaihoz, tempójához kell alkalmazkodnia. Nem szerette a kompromisszumokat.

Nyári nővérek? Vajon az anyja vissza akar térni az egykori nyaralások rituáléjához? Fel akarja idézni az egykor volt gondtalan, boldog családi életet? Az oly sok érzelemmel telített varázsige végül arra késztette Yellát, hogy csatlakozzon. Talán ez a hosszú hétvége az utolsó esély a régi családi hagyomány felélesztésére, meg arra, hogy újra összehozza a nyári nővéreket?

A mobilja rezgése zökkentette ki a tűnődésből. Egy felvillanó értesítés arról tájékoztatta, hogy Amelie új Instagram-történetet posztolt.

A rövid videó a Köln–Bonn reptéren mutatott egy felszálló repülőt. Flying into the weekend – villogott alatta a felirat.

Aztán megfordult a kamera, és Amelie-t mutatta, amint hátizsákkal a hátán egy Amszterdamba tartó FlixBus-járat előtt ugrabugrál. Végszükség. Nincs pénz repülőre – vallotta be zavarba ejtő őszinteséggel a Keress_találj_mesélj_Amelie-vel oldal tizennégyezer-ötszáz követőjének. Eltérően Yellától, akit gyakran kínzott a rekedtség, valamint Dorótól, aki amúgy is mindenkit túlharsogott, Amelie hangja olyan volt, akár a lágy karamell. Hosszú, szőke fürtjeivel, fekete-fehér kockás, ultrarövid ruhájában és vastag talpú, virágmintás Martens bakancsában még mindig úgy nézett ki, mint egy érettségiző. Férfi követőinek és rajongóinak hada elhalmozta kommentekkel és bókokkal. Sokan nem is csináltak titkot belőle, milyen szívesen randiznának Amelie-vel a való életben. A rövid videó az előző estéről származott. Ezt követték az éjszakai buszos jelenetek, amelyeken alig lehetett többet látni vagy hallani az ülésszomszédja penetráns horkolásánál. Aztán jöttek a pihenőhely vécéje előtti, végtelen hosszú sorról készült felvételek, utána a kietlen, eső áztatta Amszterdam Sloterdijk buszpályaudvar, majd a szem alatti karikák, ezeket természetesen Amelie-n kívül senki nem vette észre. Végül egy bérkerékpáros poszt. Yella irigyelte a húgát. Már rég megérkezett Hollandiába.

Tartalom

1. Irány az ismeretlen

2. Szerencse és szembeszél

3. A békák brekegése

4. Nyomkeresés

5. Pillantás a végtelenbe

6. Elsőként!

7. Várj szépen!

8. A hurrikán neve: Doro

9. Minden olajban sült

10. Négy a nyerő

11. Prosecco és békák

12. Kergemarhakór

13. Macskajajos reggeli

14. Csak semmi maszlag!

15. A kirakós hiányzó darabja

16. Kérdés kérdés hátán

17. Elmerülve

18. Vége a nyári nővéreknek

19. Itt vagyok!

20. Hozzám jössz?

21. Emlékek

22. Négyet fizet, hatot vihet

23. Valami új, valami régi

24. Itt a postád

25. Ismerős arcok

26. Aki keres, az talál

27. Lánybúcsú

28. Problémás gyerekek

29. Elárasztva

30. A vég kezdete

31. Árokparton

32. Otthon

33. Húzd meg, ereszd meg

Köszönet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0