Békés Márton

KULTURÁLIS
HADVISELÉS

A kulturális hatalom
elmélete és gyakorlata

Budapest, 2020

Lektorálta
Béládi László

Borítóterv
Takács Tamás Péter

© Békés Márton, 2020
© Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány, 2020
Felelős kiadó a Közalapítvány főigazgatója

EPUB:
www.elektropress.hu

ISBN 978-615-6200-22-8

„Csak két hatalom létezik a világon: a kard és a szellem.
Hosszú távon azonban a szellem mindig meghódítja a kardot.”

Bonaparte Napóleon

„Pusztítsuk el a hegemónia egyik fajtáját és teremtsünk helyette egy másikat!”

Antonio Gramsci

HARC A KULTÚRÁÉRT

A kultúra hegemóniát gyakorol az egész emberi életre, amikor az állam, a társadalom, a politika és a gazdaság mindegyikét áthatja, miután a szellem világát, benne a vallás, a művelődés és az oktatás minden részét már birtokba vette. Minden az emberi képzeletben kezdődik, a gondolkodásban folytatódik és a nyelv használatával, áthagyományo-zott közös szabályok mentén, a legkülönfélébb intézményeken keresztül valósul meg. Ezért minden a kultúrában veszi kezdetét, rajta keresztül történik és oda is tér vissza. Aki a kultúra hegemóniáját felismeri s benne ki tudja alakítani a maga hegemóniáját, az végül mindent megnyer.

A nonkonformista konzervatív Karl Hess szerint „a társadalom nem más, mint amikor az emberek együtt kultúrát hoznak létre”. Végső soron minden kulturális kérdés, amelyhez a kulcs a nyelv. Egy-egy választást akár még el is lehet veszíteni, ha a kultúrában – amin nemcsak a színházak műsorát és a könyvkiadást kell érteni, hanem az emberek egymáshoz való viszonyát, a nyelvhasználatot és a szellem világát – sikerül erősen megkapaszkodni; míg ha a szélesen értelmezett kultúrában gyenge lábakon áll egy politikai erő, akkor nyerhet bárhány választást, uralma nem fog sokáig tartani, vagy ha mégis, akkor sem lesz maradandó eredménye. Kultúra nélkül kormányra kerülni lehet, de hatalomra soha.

Clausewitz közismert megfogalmazása szerint „a háború a politika folytatása más eszközökkel”. Amennyiben ez így van, akkor a konkrét politikai küzdelem sem más, mint a kultúráért vívott küzdelem folytatása más, immár látható eszközökkel. A politikában a harc lényegi része ugyanis a kulturális hátországban folyik, a tényleges csatatér itt tulajdonképpen a hinterland. A kultúra több mint altalaj: háttérsugárzás; olyan építmény, amelynek csupán látható homlokzata a politika, ám a fontos események a mögötte lévő épületben zajlanak. A kultúra házának emeleteit szívós közelharccal veszik be.

A politika közvetlenül látható és tapasztalható, hétköznapi mozzanatai, mint a pártok csatározása, a parlamentben zajló viták és a szavazók megnyeréséért folytatott versengés, valamint az olyan ünnepi pillanatok, mint a választások, referendumok és a megválasztott testületek összeülése voltaképpen csak a felszíni, formális megvalósulása annak, ami a mélyben zajló változások eredményeként már sokkal előbb bekövetkezett. A hatalmi szférák közkeletű szintjei, mint amilyen az igen gyakran absztrakt gépezetként felfogott államhatalom, az ezt működtető politikai hatalom és a társadalmi rend, melyet az előbbi szavatol, pusztán az előterében vannak annak a sokkal szövevényesebb, rétegzettebb és bonyolultabb uralomnak, amelyet a közösségi élet egészére kiterjedő kulturális hatalomnak is nevezhetnénk. Aki ez utóbbiban hegemóniára tesz szert, az előbb-utóbb az előbbi három, sokkal kézzelfoghatóbb hatalmi szféra többségében vagy akár mindegyikében vezető szerepet játszhat. Nem csupán arról van szó, hogy a politikai hatalom csak ideig-óráig gyakorolható kulturális jóváhagyás-felhatalmazás nélkül (s úgy sem sok ideig, különösen nem hatékonyan vagy érvényesen), hanem arról, hogy kézzelfogható politikai hatalom nélkül is lehet uralkodni, de legalábbis a regnáló hatalmat akadályozni, méghozzá pusztán a kultúra hegemóniája – és a kultúrában kialakított hegemónia – segítségével!

A kultúrharc nem a kultúrán belüli, főképp nem kultúrák közötti háború, hanem harc a kultúráért. Éppen ezért nem lehet kicsinyes kiszorítósdi, a helyekért folyó értelmiségi lökdösődés, lehangoló pozícióféltés s nem szabad pusztán forráselosztási kérdésre sem redukálni. Fő szabálya, hogy az Ige testté lesz (János 1,14) – ebből következik minden más. A kultúráért vívott küzdelem tízparancsolatát így összegezhetjük:

I. A gondolat vezet.

II. A szellemé a felsőbbség az anyag fölött.

III. Minden a szélesen értelmezett kultúrában gyökerezik.

IV. A kultúra kulcsa a nyelv.

V. Az értelmezés hatalma a legerősebb uralmi eszköz.

VI. Semmi sem történik a politikában, ami előzőleg már ne zajlott volna le a kultúrában.

VII. A gazdasági gondok politikai problémákban gyökereznek, amelyek kulturális okokra vezethetőek vissza, ezek pedig antropológiai/teológiai kérdéseket vetnek föl.

VIII. Kulturális hegemónia nélkül nem lehet stabil, tartós és maradandó politikai rendszert működtetni.

IX. A korszaképítés a politikai rendszer neki megfelelő kulturális keretbe ágyazását jelenti.

X. A kulturális hegemónia megteremtése türelmes, kitartó, hosszú távú stratégiát igényel.

Ez a könyv útmutató ahhoz, hogy miért, mivel és hogyan lehet/kell a politika hátterében ható kulturális szférát meghódítani. Vagyis a kulturális hatalomért folytatott küzdelem elméletéről és gyakorlatáról szól, arról, hogy miként lehet egy fennálló kulturális hegemóniát megkérdőjelezni, ellenhegemóniát kialakítani és megfordítani az uralkodó diskurzus pólusait. Angolul talán ezt írnák a címlapjára: Field Guide to the Culture War, németül úgy neveznék: Kulturkampfbuch. Bárhogy is, a jelszó: Back to the culture!

A haditerv a következő:

A stratégia nem más, mint a katonai erő alkalmazása a politikai cél érdekében. Moltke szerint „a stratégia a rendelkezésre álló eszközök gyakorlati alkalmazása a háborús cél elérése végett”. Esetünkben a távlatos politikai cél a liberális kulturális korszak – amely Magyarországon nem más, mint a (poszt)kommunista politikai rendszer progresszív korszakának (meghosszabbított) kulturális paradigmája – lecserélése, mégpedig egy konzervatív korszakra. Az e stratégiai végcélhoz társított hadászati eszközök mindegyike arra szolgál, hogy a jobboldali politikai rendszer minél szélesebb s neki biztonságos otthont adó konzervatív korszakba illeszkedjék. Nem elég ugyanis rendszert váltani, korszakot is kell, hiszen utóbbi tetőzi be az előbbit. Másként megfogalmazva: a kulturális korszakváltás pecsételi meg egy politikai rendszer már lezajlott megváltoztatását. Kulturális korszakváltás nélkül politikai rendszerváltás befejezetlen marad, ráadásul könnyen visszafordítható is lesz.

Hogy a stratégiai célt pontosan mivel érjük el, arra ad választ a hadműveleti terv – ennek legfontosabb eleme esetünkben a kulturális hegemónia létrehozása. Miután Antonio Gramsci olasz marxista (?) gondolkodó levonta a tanulságot abból, hogy Nyugaton nem ismétlődött meg az, ami Oroszországban 1917-ben történt, fölvázolt egy elméletet, mely szerint az állam gyors, közvetlen meghódítása helyett a polgári társadalom időigényes, közvetett befolyás alá vonása a feladat, azaz a közvélemény meggyőzése, ellenlegitimáció létrehozása, széles körű kulturális konszenzus kialakítása. Módszere azonban nemcsak a nevéről és művéről amúgy is elfelejtkezni látszó baloldalon, hanem a jobboldalon is használható! Az általa írott Börtönfüzetek számos feljegyzése egy konzervatív ellenhegemónia-kísérlet hiánytalan forgatókönyveként olvasható. A kulturális hegemóniaépítés első lépése, hogy felismerjük: szavainkban gyökereznek gondolataink, szövegekben a politikai diskurzus és a fogalmak határozzák meg a cselekvést.

Az a nyelv, amelyen megfogalmazódik az emberek akarata és amely a politikai cselekvést leírja, a politikai marketing üzeneteiről nem is beszélve, alapvető hatást gyakorol a politikai reálfolyamatokra. Hogy mit minek hívunk, az dönti el, hogy miként gondolkodunk róla, és hogyan viselkedünk vele kapcsolatban. A politikai harcok nagy része diszkurzív küzdelem, a győzelem pedig jelentős részben – akár szó szerint véve is – elnevezés kérdése.

Egy háborúban a „kis sikerek idézik elő a nagy győzelmeket” (Carl von Clausewitz), hiszen a háború nem egyetlen csatából áll. Az időt és energiát nem kímélő módszeresség, szívós következetesség a győzelem receptje a kultúráért folytatott küzdelemben is. A stratégiát végrehajtó hadművelet természetéhez kell szabni az időzítést, mégpedig egy olyan türelmes ütemezés segítségével, amely a gyors politikai sikerek helyett a hosszú távú kulturális munkában, vagyis az alapos szellemi előkészítésben és a gondos kivitelezésben hisz. Ez egy hosszadalmas, fárasztó, kitartást igénylő küzdelem: törvényeket hozni rövid idő alatt is lehet, de a közgondolkodás átformálása évtizedes feladat. Utóbbihoz elengedhetetlen az intézmények létrehozása, de még inkább működtetése és hálózatba szervezése – ez esetben tehát nem a fegyvertípus határozza meg a harccselekményt, hanem fordítva. Malcom X-hez kötik a mondást, mely szerint „csak az ostoba hagyja, hogy ellenségei tanítsák a gyermekét”. Az oktatás-nevelés kultúraformáló szerepének felismerésénél itt jóval többről van szó; mégpedig arról, hogy a csatornákon keresztül áramló szavak befolyásolják a tudatot és a gondolkodást. Vagyis a megoldás jelentős részben az intézményekben van = a struktúra maga a tartalom. Az intézmények nemcsak szim-bolizálják a hatalmat, hanem képviselik azt, sőt önmagukban az intézmények (is) jelentik a hatalmat. A kulturális hegemóniaépítés elhúzódó lövészárok-háború és nem villámgyors szuronyroham, csendes, áztató, őszi eső s nem nyári zápor, elnyújtott forradalom, nem pedig rögtönzött államcsíny. Hiszen a kultúra lassan hömpölygő, nyugodt, de határozott sodrású folyam, amelybe beleömlenek a gyors folyású patakok és a sebes folyók is – és végül minden ennek roppant víztömegében egyesül.

Míg a stratégia az ütközet alkalmazása a háborús cél érdekében, addig a taktika a fegyveres erőé az ütközet során. Végezetül következzék tehát a taktika, amely azoknak a lépéseknek a sorozata, amelyek a stratégiai cél időben és térben való végrehajtásához rendelnek konkrét eszközöket – esetünkben a szellem fegyvertárából. A kijelölt célhoz társított legmegfelelőbb eszköz alkotja a harcászat tudományának alapját, ennek megfelelően a kulturális célhoz szellemi eszköz illik. „Egy sikeres mondat fontosabb egy nyertes csatánál” – írta Ernst Jünger, aki élete 102 évéből tizenhetet töltött katonáskodással. E radikális idealizmusnak megfelelően a szellemé az a felsőbbrendű szféra, melynek eredményei fokozatosan szivárognak le az anyagi valóságba. Ennek felismerése segít megfelelő fegyvereket választani a nagy munkához, amelynek aprólékos elvégzése során kiderül, hogy a taktika elemei végül a stratégia szintjére emelkednek. Összeadódásukkor ezek puszta összege valami mássá alakul át – ez maga a győzelem.

Harcra fel!

MI A CÉL?

Eszmék lázadása

„Nincs a világon nagyobb hatalom,
mint egy eszme, amelynek eljött az ideje.”

Victor Hugo

A politika valójában eszmék harca. A politikai harcok olyan eszmék konfliktusai, amelyek a háttérben maradva mindvégig irányt és intenzitást adnak a napi küzdelmeknek. Az értékharcok sokszor álcázzák magukat, és jogvitának, geopolitikai érdekellentétnek, gazdasági természetű vagy a javak elosztása körüli konfliktusnak tűnnek. Pedig a napi politika csupán az értékek proxy-háborúja – a közvetlenül tapasztalható aktuálpolitikai viták olyan értékek közötti közvetett összeütközések, amelyek eltérő világnézetekbe illeszkednek. Az egyes politikai pártok is szervezett eszmerendszerek, azaz ideológiák alapján működnek, cselekvésük zsinórmértéke a szellem világához tartozik, még akkor is, ha hevesen tagadják ezt. Az eszmék hatalma ugyanis olyan erős, hogy még maga az ideológiamentesség is ideológia. A mindennapi politikai csetepaték mögött – amelyeket tehát pusztán érdekek konfliktusainak látunk – ma is eltérő elképzelések összeütközései állnak, amelyek ideákon, eszméken, ideológiákon alapulva bejárják az emberi képzeletet és megvalósulásuk útját keresik. Az eszmék kiüresedésének, sőt halálának reménye, amely a 20–21. század fordulóján betöltötte a nyugati politikai gondolkodás horizontját, valójában az egyik nagy eszme, a liberalizmus mesterkedése volt: a „történelem végének” tézisét a rajta kívül álló összes többi történetlehetőség diszkreditálásának céljával fogalmazta meg, fennen hirdetett semlegessége korántsem volt semleges, az „ideológiák végének” elképzelése pedig csupán saját ideológiájának észrevétlen érvényre juttatását szolgálta. Az eszmék visszatérése, konfliktusuk kiéleződése és fokozódó összecsapásuk először a politikátlanító liberalizmust söpri el az útból, hogy a kialakított posztliberális csatatéren újból megkezdődhessen az eszmék harca. – Az eszmék világa tehát sokkal fontosabb annál, mint amit a gazdasági hetilapok és külügyi folyóiratok tulajdonítanak neki. A politika világában – a szemmel látható aktuálpolitikai küzdelmek mögött és fölött – egymással szemben álló világnézetek, eszméken alapuló ideológiák állnak harcban egymással. Az ideológiátlanítás hosszú évtizedei után az eszmék bosszút állnak. Most elsőként mítoszokra van szükségünk, hogy eszméink legyenek, amelyből aztán felépítjük világnézetünket.

Zeitgeist nélkül maradtunk?

A francia forradalom hármas eszméje közül kétszáz éven át a liberalizmus privatizálta a szabadságot, a szocialista baloldal államosította az egyenlőséget, a testvériség képviselete pedig a konzervativizmusra maradt, amely kezdettől fogva mindkét előbbi, egymással néha taktikai szövetségre is lépő modern ideológiával szemben állt. A 20. század három nagy háborúját (I. és II. világháború, hidegháború) – amelyek valójában egyetlen, közel egy évszázadon keresztül tartó hosszú világháború különböző állomásai voltak^1 – a konkrét geopolitikai összeütközéseken túl akár úgy is olvashatjuk, mint felfegyverzett ideológiák küzdelmét. Mégpedig az amerikai liberalizmus és az egymással is háborúban álló európai kollektivizmusok (nacionalizmusok, nemzetiszocializmus–kommunizmus) között.

A politika mint az eszmék látható konfliktusának nézőpontja a 19. században egészen általános volt. „Haladásunk irányát mindig eszméink határozzák meg. Hogy tehát kiismerjük az irányt, melyben bizonyos időszakban egész népeknek haladniok kell, szükség[es] tisztában lennünk azon uralkodó eszmékkel, melyektől e haladás függ” – írta százhetven évvel ezelőtt, a korára jellemző veretes nyelvezettel báró Eötvös József nagyhatású művében, amelyben kora, vagyis a 19. század „uralkodó eszméit” határozta meg.2 Az egyszeri idealizmusnál több volt ez, hiszen Eötvös úgy látta, hogy az emberi képzelet, a versengő értékrendek, vagyis az értékek rangsorának felállítása és ezek megvalósítása áll a materiális politikai küzdelmek középpontjában. Az a politikai csoport, amely a maga – korával harmonizáló – értékrendszerét többségre tudja juttatni, ennek megfelelően rendezheti be az államot – vélekedett.

A 19. század középső harmadában három ilyen „uralkodó eszmét” – ma úgy neveznénk: metanarratívát – látott: szabadság, egyenlőség, nemzetiség, amelyekből aztán politikai eszmerendszerek, azaz ideológiák származnak (sorrendben: liberalizmus, szocializmus, nacionalizmus). A maga részéről, a 48-as nemzedék egykori centralista örököseként, az első és a harmadik eszmét javasolta ötvözni, hogy a középső kizárólagos érvényesítésére vonatkozó vágyat mérsékelni lehessen. Ezen a nagystratégián alapult végül a dualista korszak liberálkonzervatív konszenzusa, amelyhez Eötvös mint vallási és közoktatási miniszter maga is alapító atyaként járult hozzá.

Fél évszázaddal korábban, a 19. század legelején, amely egy alapvetően reakciós korszak volt (ellenforradalommal, restaurációval, romantikával, vallási újjáéledéssel), a német idealizmus költői, írói, filozófusai a világ változásaira magyarázatot keresve mind a Geist – azaz a Szellem – nyomába eredtek. Hölderlin 1800-ban A korszellemhez címzett versében meg is szólította azt, ki „fellegsötétben régen uralkodol fejem fölött már, korszakok istene”.3 Herder szerint: „[a korszellem] hatalma nagy, de észrevétlen; a hozzáértő képes nyomon követni és kiaknázni, a balga viszont rendszerint túl későn és csak a bekövetkezett hatásai alapján veszi észre”.4 Hegel, kellően bölcsnek tartva magát, egész filozófiai rendszert épített abból, ahogy a világszellem (Weltgeist) fejlődését nyomon követte, melynek során rendre a korszellem (Zeitgeist) helyét és idejét is megállapította. Hegel az egyes „fejlődési fokot, amelyre a szellem eljutott”, mindig egy adott kor sajátos szellemiségében ragadta meg. A hegeli roppant filozófiai konstrukció – amint ő nevezte: „az univerzum algebrája” – egyben a világtörténet leírása is kívánt lenni, mégpedig a világszellem aktuális stációiként megvalósulva, azaz mindig az eszmében, a gondolatban, a szellemben tükrözve a kort.5

A klasszikus német idealizmus történetfilozófusok egész sorát adta (Wilhelm Dilthey, Friedrich Meinecke, Ernst Troeltsch, Eduard Spranger, Oswald Spengler), akik minduntalan egy Nagy Eszme megvalósulásával szakaszolták az emberi történelmet. „A legcsöndesebb szavak idézik föl a vihart. Galamblábon jövő gondolatok kormányozzák a világot” – így Nietzsche. Az ebből születő, igen termékeny korszellem-diskurzus magyar szakértője-művelője, Joó Tibor ezt úgy fogalmazta meg, hogy „a korszellem az ember életegysége”, amelyben egyesül egy-egy kor jellemző életmagatartása, életérzése, világnézete, ami minden esetben a létrehozott kultúra termékeiben fejeződik ki.6

A 20. századot az előbbiekhez képest úgy is olvashatjuk, „mint az ideológia fokozatos felszámolódásának történetét” (Lánczi András). Ehhez nagyon sok köze van annak, hogy a 20. század nagy háborúinak végével (1918, 1945, 1989) nemcsak a totalitárius ideológiákat, hanem magukat az eszméket is diszkreditálni akarták. Az előző század utolsó évtizedétől kezdve pedig mintha az ideológiák kimúlása után a Leitidee-k kora is lejárt volna. Hegel nem érezte volna jól magát a 21. század legelején, amikor a korszellem a szellemtelenség lett.

A szellem apályát az eszmék vége és a gondolati kimerülés kora követte. Az eszmék-nélküliség valójában eszménytelenséget jelentett és eseménytelenséget okozott, a szellemi ürességet legfeljebb a tartalom nélkül kongó posztideológiák egymáshoz koccanása zavarta meg.

Az ötlettelenség és a profán hétköznapiság közös, elmosódott határvonalú korszakká gyúrta a ’90-es évek történelmi záróráját és az alkonyatban született ezredkezdetet, valamikor 1989 és 2001 között. Ténylegesen „vannak korszakok, amikor a szellem visszavonul, ilyenkor kénytelen-kelletlen a szemlélődés a menedék” (Sára Sándor).

De egy-egy kor főbb törekvéseinek leglátványosabb és legkönnyebben megragadható folyamatai mégiscsak a politikai gondolatokban, azok küzdelmében érhetők tetten. Éppen ezért a politikai ellentétek meghaladása régóta törekvése a politikát mint a társadalom egészét és az állam működését átható jelenséget egyszer és mindenkorra eltüntetni igyekvőknek. Ők azok, akik vagy absztrakt történetfilozófiai premisszákból kiinduló apolitikus utópiára vágynak, vagy a nagyon is prózai birtokon belüliség motiválja őket. A kettő együtt is érvényesülhet, mint például az MSZP 1994-es választási üzenetében, amely úgy szólt, hogy „szavazzon a szocialistákra, hogy a szakértelem kerüljön kormányra”.

Az értelmiség politikaellenes moralizálására jó példa Konrád György 1984-ben írott esszéje, amelyben a rendszerváltoztatás előtt nyíltan és igen öntudatosan fogalmazta meg azt a kozmopolita elit-értelmiségi, állam- és politikaellenes véleményt, amely a 20. század végén és a 21. század elején a neoliberális konszenzusban és a „nyílt társadalom” programjában köszön majd vissza. A beszédes című Antipolitika előszavában azt írta, hogy „az antipolitika az auktor szellemi ellenállása a politikai osztály, a politikai struktúrák eltúlzott hatalmával szemben. A polgári egyén önvédelme a fölfegyverzett államával szemben. […] Az antipolitikus tehát az állami szervezet redukcióját kívánja. […] Amit lehet államtalanítani, azt államtalanítani kell.”7 Ez az anarchisztikus–libertárius felfogás a hatalmat elvenné az államtól, de az uralom struktúráit továbbra is üzemeltetné, mégpedig kevésbé látható és demokratikusan elszámoltathatatlan globális szerveződések (multinacionális nagyvállalatok, nemzetekfölötti intézmények, föderális bíróságok, NGO-k) segítségével. – Az ilyen és ehhez hasonló, olykor naivan utópikus elképzelések mellett persze sokkal átgondoltabb elméletek és nemritkán fölfegyverzett gyakorlatok is léteznek a politika megsemmisítésére vonatkozóan. Ezek első lépése a jobboldal és a baloldal közötti különbség eltagadása, semlegesítése és feloldása szokott lenni. Ám az ideológiamentesség maga is egy ideológia.

A Carl Schmitt által Entpolitisierungnak, politikátlanításnak nevezett folyamat lényege, hogy az egymást kölcsönösen kizáró pólusok egy olyan közös mezőben oldódjanak fel, ahol érdekek vagy értékek összeütközéséből előálló konfliktus eleve nem alakulhat ki.8 Schmitt ezt a nézetet elsősorban a nemzetközi színtéren az államok egymás ellen vívott küzdelmének megszüntetését célzó törekvések („örök béke”, Népszövetség, világkormány) kapcsán látta kialakulni, ám ez az akarat az államok belső viszonyaiban is rendszeresen felbukkan. A 16. század óta a legkülönfélébb formákban előforduló depolitizáló/neutralizáló szándék a technológiailag szervezett világcivilizációban éri el tetőpontját.9

A politikai oldalak egymással vívott küzdelme tehát vagy a politikát magát par excellence megszüntetni igyekvők szemét szúrja, vagy az éppen hatalom lévő oldal status quo-védő retorikájának álságos eleme szokott lenni. Előbbire példa a különböző szociálliberális, pacifista vagy a társadalmi kérdéseket kizárólag az újraelosztás technikai feltételei felől megközelítő nézetek sokasága. Ezek hangját időnként felerősítik az eszmék és az ideológiák halálát beharangozó, és rövid idő alatt kurrenssé váló szövegek. Az utóbbi elgondolásra jó példa, hogy a rendszerváltoztatást követően húsz éven keresztül idehaza a jobboldal volt a „kihívó” és a „lázadó” pozíciójában, amely a posztkommunista berendezkedés fennálló rendjét megkérdőjelezi.10 De egyébként is, a kortárs jobboldal születésétől fogva lázadó: mítoszai forradalmak, felkelések, rendszerváltoztatások (1848/49, 1956, 1989/90), kormánypártjai lázadó erőként születtek (a KDNP elődje a totalitarizmusok ellen, a Fidesz radikális ifjúsági szervezetként a pártállammal szemben), fórumai ellenzékben jöttek létre (HírTV, Kommentár, Magyar Nemzet, Mandiner), némelyik önmeghatározása egyenesen a „pesti srácokra” utal vagy azt mondja, hogy „Mi vagyunk Soros ellenzéke”. A baloldal és a liberális értelmiség rendre meg is vádolja konfliktuskeltéssel a jobboldalt, a politikát pedig igyekszik értéksemleges elosztási kérdéssé lefokozni. Eszmék helyett mechanizmus, politizálás helyett „szakértelem”, konfliktus helyett posztkommunista–(neo)liberális status quo. Mindezt úgy is megfogalmazhatjuk, hogy a jobboldal érti a politika természetét, a liberális baloldal viszont meg akarja változtatni azt – előbbi Hobbes, utóbbi Kant örököse.

Daniel Bell 1960-as The End of Ideology című kötetében – a ’60-as évek végének ideológiai turbulenciája előtt néhány esztendővel – azt állította, hogy a hidegháborús viszonyok, a globalizálódó gazdasági kapcsolatok és a tömegessé váló fogyasztói társadalom körvonalainak kibontakozása közepette a régi ideológiák szavatossága lejárt.11 Vagyis az 1789-es gyökerű eszmék politikai világnézetté formált rendszere lassacskán okafogyottá válik, hiszen a nyugati kultúrkörben elérték céljaikat. A ’60-as évek második felében felerősödő baloldali hullám, amely 1968-ban érte el csúcspontját, illetőleg a Szovjetunió expanzív külpolitikájának ’70-es évekbeli sikerében kulminált, végül eloszlatta azt a nézetet, hogy a világ ideológiai harcai végükhöz közelednének. Sőt! A diáklázadások, a kínai kulturális forradalom, a II. vatikáni zsinat, a dekolonizáció harcai, a Vörös Khmerek hatalomra kerülése és a nyugati jóléti állam körül kialakult vita ugyanis mind-mind azt mutatta, hogy a bal- és jobboldali nézetek reneszánszukat élik. Hamar kiderült tehát, hogy az eszmék számítanak. Daniel Bellnek tehát már rövid távon sem volt igaza, de az a meglátása kétségkívül helyesnek bizonyult, hogy az ipari társadalom és a liberális demokrácia az egymást kölcsönösen kizáró eszmék semlegesítésére, de legalábbis közelebb hozására törekszik. Ha tehát nem is saját korában, hanem időben kissé eltolva, mégiscsak igaza lett.

Negyven évvel az amerikai szociológus könyve után az endism újabb dokumentációja látott napvilágot. Francis Fukuyama 1989-es A történelem vége című cikkét (amely egy washingtoni neokonzervatív konferencián hangzott el az év nyarán, tehát még a berlini fal ledöntése előtt) három év múlva kötetté bővítette, amelyben Nietzsche Zarathustrájának „utolsó emberre” (letzter Mensch / last man) vonatkozó félelmét a hegeli történetfilozófia kojève-i mutációjának segítségével örömteli kinyilatkoztatássá változtatta.12 Fukuyama a nagy tettek és felforgató eszmék kimúltát állapította meg, ami után már semmi akadálya sincs annak, hogy a fogyasztásra, a kölcsönös elismerésre és a szabadság globális elterjedésére áhítozó „utolsó ember” megszülessék. Fukuyama alaptétele az volt, hogy a kommunista birodalom összeomlása után a világon egyedüli alternatívaként a liberális demokrácia és a kapitalizmus Amerikában természetesnek számító társbérlete maradt a pályán, amely olyan univerzális értékeket hordoz és képvisel, amelyek a világ összes embere számára – származási, nyelvi, vallási, kulturális különbségeik dacára – elfogadhatók, sőt kívánatosak.

Fukuyama valójában nem a történelem végéről, hanem a világtörténelem beteljesüléséről írt. Hiszen – mint írta – a liberalizmus, amelyen kifejezetten a nyugati, sőt speciálisan amerikai típusú liberalizmust értette, miután az I. világháborúban legyőzte a császári autokráciát, a II. világháborúban a nácizmust és a fasizmust, a hidegháborúban pedig a szovjet típusú kommunizmust, a világ ideológiai porondján egyedül maradt, mindenféle legitim kihívó nélkül (a nacionalizmust és az iszlámot, ekkor még, nem tartotta a globális liberális demokrácia komolyan veendő ellenségének). Amint fogalmazott: „a gazdasági és politikai liberalizmus egyértelmű diadala. […] A Nyugat, a nyugati eszme diadala […] abban nyilvánul meg, hogy teljesen kimerült minden életképes alternatíva a nyugati liberalizmussal szemben. […] Amit most megélünk, […] a történelemnek mint olyannak a vége: vagyis az emberiség ideológiai fejlődésének a végpontja, valamint a nyugati liberális demokráciának mint végső kormányzati formának az általános bevezetése.”13 Ez volna a „létező világok legjobbikának” a létező világra való kiterjedése.

A hegeli történetfilozófia 1989-ben győzött: akár a nagy előd elméletében a világszellem három, egymásból következő fejlődési szakasza (tézis – antitézis – szintézis), úgy jutott diadalra a jobboldali és baloldali hegelianizmusok, azaz a fasizmus és a szocializmus után annak liberális verziója. A liberális demokrácia és a technológiai haladással átszőtt fogyasztói társadalom, a globális szabadkereskedelem bővülése, az amerikai demokrácia exportja, a „washingtoni konszenzus” Új Világrend (New World Order) fölött őrködő intézményeinek (ENSZ, EU, Európai Központi Bank, IMF, Világbank, WTO) zavartalan működése a politikai problémák megold(ód)ását ígérte. Ez a történelmi helyzet jól illeszkedett a posztmodern állapotba, amelyből „ki van zárva a nagy elbeszélésekre való hivatkozás”.14

A „történelem vége” után

Akár a politikai eszmék kihalását leíró ’60-as évekbeli vagy az arra spekuláló ’90-es évekbeli könyvek, akár a 21. század első évtizedében érvényesülő, kilúgozottan semleges kormányzati filozófiák programjait vizsgáljuk, rendre azt olvassuk ki belőlük, hogy a jobboldal és a baloldal határainak elmosója s e folyamat nyertese minduntalan a liberalizmus. Nem a baloldal integrálta a jobboldalt vagy fordíta (hisz’ ez nem is volna lehetséges), hanem a liberalizmus oldotta fel mindkettőt és olvasztotta őket magába!

A 20. század utolsó és a 21. század első két évtizedében a bal- és a jobboldal liberalizmusnak való kitettsége konfliktuskerülő, lágy, fluid és puha politikai pólusokat eredményezett. A történelmi küzdelmek nyugvópontra juttatása, amelyhez az első lépés az ideológiák vége volt, végül az eszmék tetszhalott állapotba kerülését eredményezte. A szociális érdekvédelemről lemondó baloldal és az értékmentes jobboldal belesimult a neoliberális világrend történelem-utániságát hiánytartalommal kitöltő, semleges történelemnélküliségbe, vagy inkább gyakorlati történelemellenességbe. Ez főleg a nyugat-európai centrumpártok egyneműsödésében és alapító eszméikről való megfelejtkezésében, végül gyakorlati összemosódásukban öltött testet: kereszténydemokrata pártok muszlim képviselőiben, bankok felügyelő-bizottságaiban ülő szocialista főtitkárokban, a nyugat-európai EP-képviselők ideológiai, nyelvi, öltözködési hasonulásában vagy magában a Marx-bicentenáriumot megnyitó, jobboldali pártcsaládhoz tartozó Jean-Claude Juncker európai bizottsági elnökségében.

Míg a hidegháború nagy szembenállása az eszmei harcok és az egyes kormányzatok mögött álló filozófia tekintetében is küzdelmet generált, addig a posztbipoláris korban mindez feleslegessé vált. 1989–91 után a piac–állam kapcsolat megítélése, a globális tendenciák milyensége és a demokrácia terjedésének értékelése töltötte meg az akadémiai lapokat, ezek a témák hatottak a szellemi életre, a politikai gondolkodásra, de a kormányzati cselekvés is ezekre igyekezett választ adni. Ezek a témák márpedig alapvetően a liberalizmusnak kedveztek. Az ideológiákról való lemondást évtizedes késéssel követte a struktúrák kiürülése: az ezredfordulót követően a pártpolitikában is kiüresedés következett be. A bal- és a jobboldal kontúrvesztését, pontosabban a hátterükben meghúzódó alapelvek részleges (?) feladását négy ok segítette elő: 1) bal–jobb kompromisszum alakult ki a „liberális minimum” fraternizációra serkentő senkiföldjén; 2) hiányoztak a nagy formátumú politikai vezetők (akik a politikai PR és a kampánymarketing brandjei mögül kilátszanak s megválasztásuk után sem veszítik el arcukat); 3) semleges, univerzalista, politikai oldalakhoz szigorúan véve nem kötődő témák (a gazdasági válság kezelésének pragmatizmusa, korrupcióellenesség, környezetvédelem, föderális/globális integráció, demokratikus normák és emberi jogok érvényesülése, transzparencia) váltak uralkodóvá; 4) a liberális kulturális konszenzus megerősítésére szolgáló erőteljes identitáspolitikai érzékenyítés zajlott (multikulturalizmus, gender-ideológia, queer-elmélet, LMBTQ-identitás).

Összefoglalva, az 1989-et követő globális liberális hegemónia végcélja egy eszmementes, posztideológiai nyugvópont megteremtése volt, amely a gazdaságban az uralkodó neoliberális gyakorlat alternatívanélküliségét (TINA = There Is No Alternative), a kultúrában pedig egy megkérdőjelezhetetlen liberális kánon érvényesítését jelentette. Ha valamikor, ekkoriban az uralkodó eszme az uralkodó osztály eszméje volt. Az ezen dolgozó „progresszív erők” két komponensből álltak: egyfelől a multinacionális érdekek, másfelől a multikulturális értékek képviselőiből. E két pólus teremtette meg a kulturális diverzitásért lelkesedő Links-Kapitalismus (Norbert Borrmann) és a Habermas-féle liberális napirendet terjesztő transznacionális woke-nagyvállalatok nem is olyan furcsa szövetségét.15 A Coca-Cola szivárványos kampánya és a nagytőke hasznos idiótáinak bizonyuló antifasiszták Willkommenskulturja közös platformot jelent.

A bal- és jobboldal fentiekből következő szellemi egyneműsödésére jó példa Nagy-Britannia. Ha elfogadjuk Marx tézisét, amely szerint Franciaország az az ország, ahol minden osztályharcot végigharcoltak, akkor Nagy-Britannia az az ország, amely szigetként mindig a kontinens előtt járt, legyen szó forradalomról (1688), szocialista kormányról (1924), neokonzervatív fordulatról (1979) vagy a neoliberális föderáció keretei közül való távozásról (2016/20). Thatcher 1979-es győzelme korszakos jelentőségű volt, ugyanis akárcsak Amerikában Reagan révén, úgy Nagy Britanniában a Vaslady nyomán a ’80-as évek gazdasági és kulturális tekintetben ellenforradalommal ért fel a megelőző évtizedekhez képest. A toryk uralma egészen 1997-ig eltartott, ám ekkor a Munkáspárt fordítani tudott, és Tony Blair révén tíz évig hatalmon is maradt a baloldal, majd Gordon Brown ezt még három évvel megtoldotta. A munkáspárti győzelemhez nem csekély mértékben hozzájáruló ideológus, Anthony Giddens „harmadik útja” (third way) – ami az ún. „reflexív modernizáció” elméletébe illeszkedett – nem mást jelentett, mint a thatcheri recept néhány elemének baloldali átvételét, illetve a ’80-as, ’90-es évek fordulóján kialakult gazdasági konszenzus tiszteletben tartásával a korábbi markáns (már-már szocialisztikus) munkáspárti célok mérséklését.16 Mindez nagyon illett az utómodernitás ’90-es éveit jellemző „történelmi szezonvégbe” (Emil Cioran).

A piac törvényeinek elfogadása, a vállalkozások szabadságának fontossága és az állami szabályozások csökkentése mellett a New Labour fenntartotta fő törekvését, hogy a jóléti állam újraelosztó mechanizmusa megmaradjon, de a vagyoni egyenlőség helyett az esélyek egyenlőségét megteremtő társadalmi viszonyok jöjjenek létre.17 (A liberális szociáldemokrácia Nagy-Britannia mellett Bill Clinton révén az Egyesült Államokban, Gerhard Schröder Németországában és fél évtizedig Gyurcsány Ferenc magyarországi kommunikációs kormányzása alatt is érvényesült.) A giddensi stratégia valójában a konzervatívok eredményeire építő és a jobboldal programjából elcsent ígéretek baloldali argumentációja volt; nem oldotta meg a jóléti állam válságát, nem csökkentette a társadalmi leszakadást és a szegénységet, valamint nem növelte a társadalmi kohéziót sem. A változásokat viszont jelezte, hogy a Konzervatív Párt 2010-es győzelméhez az vezetett, hogy David Cameron ezúttal fordítva hajtotta végre a trükköt, és a hosszú munkáspárti kormányzás által kialakított konszenzus fenntartásával és jobboldali korrekciójával vértezte fel pártját, amely miatt annak jobbszélén el is nevezték Blameronnak, Tory Blairnek.18 A bal- és jobboldalt összemosó brit ideológiai crossover tehát összességében 1997 és 2016 között tartott – ebben a húsz évben akár a Konzervatív Párt, akár a Munkáspárt győzött, végeredményben mindig a liberalizmus nyert. Jellemző válaszcsapásnak tekinthető, hogy a torykat új utakra (az országot pedig az Európai Unióból ki) az extravagáns Boris Johnson vezette, a Munkáspártot pedig az a Jeremy Corbyn próbálta egy ósdi recepttel megújítani, akinek társadalom- és gazdaságfelfogása annyival volt elmaradva korunktól, mintha valaki a másik oldalon a viktoriánus erkölcsöket akarná visszahozni.

A liberalizmus csapdájából végül az Európai Unióból való kiválás kérdése húzta ki a szigetországot: az ennek nyomán kialakult konfliktus alapvetően átrendezte a politikai mezőt, a lokális–globális, nép–elit, nemzeti–nemzetközi törésvonalakkal írva felül a liberalizmus eszmei tabula rasáját. A helyit és nemzetit védelmező jobboldal előbb ébredt: a kilépés pártjára állók (toryk – Johnson, UKIP/Brexit Párt – Nigel Farage) 2019 végére végül győzelmet arattak, a Liberális Demokraták és a maradáspárti Munkáspárt történelmi vereséget szenvedett. 2020-ra bebizonyosodott, hogy az EU-ból ki lehet lépni – van alternatíva. Ami Nagy-Britanniában az uniós integráció és az Egyesült Államokban a globális rendszer gazdasági árnyoldala volt, az a kontinensen a bevándorlás kérdése lett, s amelyik jobboldali párt (például a Fidesz, az olasz Liga, az Osztrák Néppárt, a spanyol Vox vagy a lengyel Jog és Igazságosság [PiS]) erre nemzeti/szuverenista választ adott, sikereket ért el. Az egyes kampányok jelszavai tökéletesen kifejezték, mit akar az új jobboldal: Vegyük vissza az irányítást; Make America Great Again; Elsők az olaszok; Nekünk Magyarország az első; STOP Soros. Minden, korunkban felvetődő politikai probléma a hidegháborút követő liberális konszenzus megkérdőjelezéséhez kötődik, kapcsolódjon akár a nemzetközi rendszer és a globális integráció vagy a föderális intézmények és a nemzetállam joghatósága, akár a gazdaság szerkezete és a javak elosztása vagy az identitás és a népességösszetétel ügyéhez.

A jobb- és a baloldal közötti különbségek elmosása az elmúlt harminc évben általános törekvés volt, amelyet bizonyít, hogy 1989 után a liberális gondolat egyre inkább áthatotta a baloldalt, amely elfogadta a neoliberális konszenzust és az állami tulajdon védelme helyett a privatizáció menedzsere lett, a nyugat-európai néppártok pedig feladták a ’80-as években még rájuk jellemző kulturális rekonstrukció programját. Elsőként a baloldalon hagyott hullafoltokat az eszmei kiüresedés, aminek következtében mára csak a folt látható, a baloldal egyre kevésbé. Nemcsak itthon, hanem Közép-Európa-szerte és Nyugaton is elbizonytalanodóban van a II. világháború után formát öltő modern szociáldemokrácia, választói pedig egyre inkább a nemzeti, szuverenista pártokat (AfD, Fidesz, Nemzeti Gyűlés, Liga, Osztrák Szabadságpárt, PiS) választják, mivel azok szociális érdekeiket és kulturális értékeiket is megvédik a kozmopolita-globalista liberális elit ellenében, amelyhez a baloldal időközben hozzáhasonult. A nyugati kereszténydemokrácia kis késéssel követte egykori nagy ellenlábasát az elszürkülésben, és a politikai korrektség, a melegjogok, valamint a bevándorlás támogatása és a neoliberális konszenzus fenntartása által kikövezett útra lépett, szintén elvesztve szociális leszakadástól tartó és/vagy kulturálisan konzervatív szavazóit (ennek tipikus példája a lengyel Polgári Platform, a Merkel-korszak CDU-ja és az Európai Néppárt derékhada).

A Fukuyama könyvének megjelenése után alig tíz évvel bekövetkező szeptember 11-ei terrortámadás keserű ébredéssel járt: kiderült, hogy sem a konfliktusok, sem a szembenállás intenzitása nem változott, csupán a nyugati, kapitalista világ és a keleti, kommunista blokk közötti feszültséget a transzatlanti globalizációs modell és az iszlamista univerzalizáció összeütközése váltotta fel. A „történelem vége” után előbb a civilizációk, majd a különböző globalizációs modellek csaptak össze egymással.19 A történelem nyugvópontra jutása tehát illúzió volt, az endism-talk a 2010-es évekre végérvényesen befejeződött, napjainkban pedig az is világossá vált, hogy ha valaminek vége van, akkor az éppenséggel a liberalizmus.20 Amely eleinte az önbizalmát vesztette el, majd a játszmát is. A világ a 21. század új évtizedének elején átlépett egy posztliberális korba, amely a liberalizmus alkonyán túl immár világrendszerváltást ígér.

A globalizáció szerkezeti válsága a 2008-as gazdasági világválságtól kezdve, a migrációs krízis 2015-ös láthatóvá válásával és a 2016. év trendfordulót jelző eseményeivel (Brexit-népszavazás eredménye, Donald Trump elnökké választása) kísérve, deglobalizációs jelenségekhez vezetett. A politika középpontjába újra egy-egy konfliktus került, melyek a nemzet/állam–globalizáció és a nép–elit ellentéte körül forogtak, és rövidesen egymásra vetültek. E fordulópont jelentőségére a legjobb bizonyíték, hogy magában az Egyesült Államokban, a washingtoni konszenzus otthonában bomlott meg az összhang, amikor a Republikánus Pártban uralkodó libertárius és a Demokrata Pártban uralkodó – ideológiailag előbbivel közös tőről fakadó – liberális főáram nagykoalíciójával szemben bontakozott ki lázadás, méghozzá itt is (Trump), ott is (Bernie Sanders). A menedzseri-értelmiségi elit ellenében ható, alulról jövő lázadás jobbról érkezik, amikor nemcsak gazdasági oldalról fogalmaz meg alapvető kritikát (a munkahelyek kiszervezése és a szabadkereskedelem ellenében), hanem kulturális térre is átviszi az elitellenességet (a nemzeti identitás védelmében).21 Az elmúlt évtizedben a közösségi elvárások előtérbe kerülésével kialakult egy értékvezérelt és érdekvédő jobboldal, amely a magára találni képtelen (hiszen a liberális hegemónia elvárásaitól szabadulni nem tudó) baloldal kezéből kiragadta a kezdeményezést. A kortárs populizmus valójában nem mást jelent, mint a többség szociális és kulturális igényeinek és döntéseinek nemzeti és demokratikus keretek közötti gyakorlását. A „politika halála” (Ernesto Laclau) után annak visszatérését.

A 2010-es évek második felének azon jelenségei (a Brexit-referendum kimenetele, a Liga és az Öt Csillag Mozgalom koalíciója, a gilets jaunes-mozgalom), amelyek a bal- és a jobboldal újjáéledésére és alkalmasint közeledésére mutattak, éppen azért számítottak „barbárságnak”, mert a liberális konszenzus felmondását jelentették – ugyanis a bal- és jobboldalnak azon pillérein át építettek hidat egymás felé, amelyek mindkettőben a liberalizmus értékeit kérdőjelezik meg és gyakorlatát tagadják (persze, más és más okokból). A liberális rend elleni, alkalomadtán közös bal- és jobboldali lázadás – amelyet reflektálatlanul „populizmusnak” neveznek – azonban nem jelenti azt, hogy egy-egy politikai csoportról ne lehetne eldönteni, hogy inkább bal- vagy jobboldali. Ráadásul, ha egy rögtönzött taktikai szövetség során néhanapján összekapcsolódni is látjuk a jobboldali értékeket (nemzet/állam, család, haza) és a baloldaliakat (szolidaritás, munka, közösségiség) képviselőket, mintha a nemzetközi tőkepiac, a rajta spekuláló globalisták és a kozmopolita elitcsoportok ellenében csak az új jobboldal gondolná komolyan a stratégiai harcot. A posztmarxista elemző kénytelen is regisztrálni, hogy a globalizáció és a neoliberális elit kritikája tekintetében egyértelmű, hogy „a radikális-forradalmi baloldal helyett végül a»forradalmi konzervatív« populista jobboldalnak sikerült betöltenie” a rendszeralternatíva szerepét, a szabadelvű pedig regisztrálja, hogy manapság „nemzeti alapon létezik a globalizációkritika”.22 S valóban: Európa-szerte tapasztaljuk, hogy a baloldal minduntalan behódol a liberális főáramnak, amely elsősorban kulturális kódokon keresztül tartja fogva (antifasizmus, antirasszizmus, emberi jogok, identitáspolitika). Miután ez a jobboldal átvállalta a klasszikus baloldali törekvéseket is, minden esélye megvan arra, hogy a társadalom széles körének érték- és érdekegyesítésével „történelmi blokkot” (Gramsci) hozzon létre; amire a legutóbbi öt–tíz év választásföldrajzi térképei bizonyítékot is szolgáltatnak a metropoliszok ellenében kialakuló vidéki, nagyvárosi lakótelepi és kisvárosi társadalmi koalíció körvonalazódásával.

A 2020. év három nagy jelentőségű eseménnyel vette kezdetét: a Szenátusban elbukott a Trump elleni impeachment-eljárás, Nagy-Britannia hosszas halasztgatás után végrehajtotta a népakaratot és kilépett az Európai Unióból, végül a Kínából érkező koronavírus-járvány elleni küzdelemben a nemzetállamok világszerte olyan intézkedéseket hoztak (állami ellenőrzés fokozása, határzár, hatósági árszabás, központi tájékoztatás, mentőcsomagok), amelyek a globális-föderális intézményeket vagy megkerülték, avagy egyenesen létükben tagadták őket. Ezzel a nem várt fordulattal a nemzeti és állami keretek megerősödtek, az őket képviselő erők pedig a politika középpontjába kerültek és viszonyítási ponttá váltak. Mostantól a világ a nemzetek körül forog, és nem a nemzetek keringenek a globális rend nehezen meghatározható középpontja körül.

Noha igaz, hogy a 21. század első évtizedeiben olyan törésvonalak kerültek előtérbe, amelyek a politikai konfliktusokat az elmúlt kétszázharminc évben strukturáló értékcsoportok (amelyeket közönségesen ideológiáknak vagy politikai eszméknek nevezünk) közötti ellentéteket így vagy úgy elhalványítani látszanak, a hagyományosan jobb- és baloldalnak nevezett pólusok továbbra is szervezik az értékek körüli konfrontációt. És bár a migráció és az őshonos kultúrák érdekvédelme, a nemzetközi intézmények és a nemzeti szuverenitás demokratikus letéteményesei közötti konfliktus, vagy a globális és a lokális erők egymásnak feszülése a hagyományos jobb- és baloldal között érdekazonosságot is teremthetne – méghozzá éppenséggel a (neo)liberális kurzus globális hegemóniája ellenében, afféle „keresztfrontot” (Benedikt Kaiser) hozva létre köztük –, e kettő mégiscsak lényegileg eltérő ismeretelméleti és antopológiai alapjai továbbra is tagadhatatlanok. Túlságosan egyszerű volna a szabadság vagy az egyenlőség előbbre helyezésére szűkíteni eltérésüket, esetleg idealizmusra vagy materializmusra egyszerűsíteni ellentétüket – ez ugyanis még ennél is mélyebbről fakad! Különbségüket meghaladni lehetetlen, és nem is szükséges.

Honnan jön a jobb, merre megy a bal?

A bal- és a jobboldal nem csupán a pozíciók esetleges történeti kijelöléséből ered, noha rögzülésük és a politikai kultúrában betöltött helyük valóban az 1789 utáni francia nemzetgyűlés kormánypárti és ellenzéki padsorainak elhelyezkedésére megy vissza. Mivel „ez a székfoglalás és mezőválasztás a pártok között nem volt csak kényelmi szempont és puszta véletlen, ebben az egyszerű tömörülésben már volt valami védekező szándék vagy támadási kedv”, nem alkalmi, hanem metafizikai választás eredményeként alakult ki.23 Már a Forum Romanumon is a jobboldalra álltak az előterjesztett javaslattal egyetértők, balra pedig az ellenzők, Franciaországban pedig ma is a bal part a Bal Párt, hiszen Sartre kulturális örökösei máig a Párizst átszelő Szajna nyugati oldalán (rive gauche) élnek. Ha nehéz is rögtön megállapítani a jobb- és baloldal pontos mibenlétét, senki sem habozna, ha hirtelenjében Augustust és Ferenc Józsefet vagy Münzer Tamást és Robespierre-t el kellene helyeznie.

A jobboldal (Recht, right, destra, droite, derecho, npaвый [pravij]) és a baloldal (Links, left, sinistra, gauche, izquierda, левый [levij]) etimológiája a nagy európai nyelveken hasonló konnotációkat vonz. A monarchista-katolikus Erik von Kuehnelt-Leddihn nehezen lefordítható aforizmája szerint „the Right is right”, ami nagyjából annyit jelent, hogy a jobboldal a jobb s neki van igaza. Arthur Moeller van den Bruck ennél sokkal többet megállapító sora szerint „a baloldalé az ész, a jobboldalé a megértés”.24

A mindenkori jobboldal a jog (az indoeurópai szótövek kivétel nélkül ezt hordozzák), a törvény és a fennálló rend védelmére mozgósító politikai oldalt jelentette, míg az örök baloldal az ezt ellenző, ellenzéki (op)pozíciót jelölte, amely az egyenlőség pártján áll. Előbbi természetes eszmei szövetségese a konzervativizmus, melynek hívei az átöröklött – és kipróbált – hagyományok védelmezését és a szükséges, de lassú változásnak („fontolva haladás” – gróf Dessewffy Aurél) ehhez való hozzáigazítását támogatják. Utóbbi ellenben gyakran rendszeres és szervezett ideológia (liberalizmus, szocializmus, kommunizmus) mentén akar eljárni, amely tervszerűségével és módszertanával egy kijelölt cél felé való haladást valósít meg, és sokat ad az eszközkérdés megválaszolására („Mi a teendő?” – Lenin). Bár egy eszme, különösen két politikai pozíció majd’ negyed évezredes történetének áttekintése szabályt felfüggesztő árnyalatok, különleges átfedések, szórakoztató kivételek jelenlétével jár, általánosságban elmondható, hogy a jobboldal inkább a múlt, a baloldal viszont a jövő pártján áll.

Az erdélyi 2-es (székely) huszárok hősi emlékműve (Petri Lajos, 1935)
a Tóth Árpád sétányon, a budai Várban (Fortepan)

Amint a francia nemzetgyűlésben való egykori elhelyezkedés sem a véletlen műve volt, hanem legalább évszázados előzmények következménye, ha nem az emberi tájékozódás öröktől fogva adott, de 1789-ben nem tudatosult rendje diktálta, úgy a bal- és a jobboldal pozíciójának lokalizálása is önmagánál jócskán túlmutató jelentéssel bír. Ha nem is rögtön tartalmilag, hanem csak szerkezetileg vizsgáljuk a két pozíciót, akkor azt látjuk, hogy a jobboldaliság és a baloldaliság közül előbbi függőleges, utóbbi vízszintes. A jobb- vagy baloldaliság tényleges tartalmáról ezzel még semmi nem mondunk, ugyanakkor a helyzet lokalizálásával olyan megszorítást alkalmazunk, amely már komoly eszmei, politikai következményekkel jár (1. ábra). Ha a két oldalt ekként fogjuk fel, akkor ez az esszencialista/filozófiai nézőpont jóval többet árul el a politika valóságáról és akár hétköznapi vitáiról is, mint a szokványos, felületes politológiai magyarázatok.

BALOLDAL

JOBBOLDAL

TÉR

globális horizont

helyi fókusz

IDŐ

haladás

változás

VERTIKÁLIS

egyenlőség

hierarchia

HORIZONTÁLIS

mobilitás

stabilitás

FOGALMISÁG

absztrakt

konkrét

1. ábra: A baloldal és a jobboldal mint pozíció

A fentiek alapján körvonalazható jobboldali rend olyan körülmények között figyelhető meg igazán, amely a felforgatott, önkényesen megváltoztatott átöröklött viszonyok – sohasem teljes körű – visszaállítása után alakul ki. Ilyen volt a Szent Szövetség korszaka (1815–1848), a ’20-as évek Amerikája, különösen Calvin Coolidge 1923 és 1929 között tartó adminisztrációja alatt, az 1918/19-es összeomlást követő évtizedes Bethlen-konszolidáció (1921–31), António de Oliveira Salazar portugáliai miniszterelnöksége (1932–68) és a spanyol polgárháborút követő Franco-rezsim (1939–75), a II. világháború utáni német újjáépítés Adenauer kancellársága idején (1949–63) és az amerikai ’50-es évek Eisenhower-adminisztrációja (1953–61) vagy Charles de Gaulle elnöksége az V. francia köztársaság első évtizedében (1959–69). E viszonyok között figyelhető meg igazán a jobboldaliság érvényesülése, amely lassú építkezést, megfontolt fejlődést, biztonságot, a rend védelmét ígéri; de a megmerevedés, a szükséges változásoktól való ódzkodás, az egyszer és mindenkorra adottnak gondolt rend már-már csökönyös védelmezése is jellemezheti. A rend, a stabilitás, a folyamatosság, az „örök dolgok” (Russell Kirk) állandósága legalább annyira fontos a jobboldali pozíció számára, mint az öröklött viszonyok óvatos formálása, éppen azért, hogy azok lényege maradjon meg, és se meg ne kövüljön, se az idő árja ne mossa el. Ezek a törekvések akár választási jelszavakba is sűrűsödhetnek: Csak semmi kísérletezés! (Adenauer, 1957), Törvény és rend (Nixon, 1968), Reform igen, káosz nem (de Gaulle, 1968), Nyugodt erő (Antall József, 1990), Folytatjuk! (Orbán Viktor, 2014). Aki felelősségteljes, az a konzervatívokra szavaz – írták 1966-ban választási plakátjukra a voksolást másfélmilliós szavazatkülönbséggel végül elveszítő toryk…

Ha jobb- és baloldaliság tartalmi kérdését vizsgáljuk, akkor érdemes elővenni a II. világháború előestéjén a liberális (kifejezetten szabadkereskedelem-párti) Cobden Szövetség lapjában közölt vitát a két oldal mibenlétéről. A legértékesebb és ma is érvényes hozzászólók a bal- és a jobboldalt állandó állapotnak tételezték. Halasy-Nagy József filozófus, a pécsi egyetem tanára szerint „a jobboldaliság annyit jelent, hogy hiszek valami örök változatlan rendben, melynek megvalósítása magamban és környezetemben kötelességem, sőt hivatásom. Ez a Rend több mint az ember által alkotott rend.” A szociáldemokrata Fejtő Ferenc úgy írt, hogy „a baloldal az emberi személyiséget, annak lehető legnagyobb fokú szabadságát […] tekinti a politikai s gazdasági fejlődés végcéljának, ennek az útjából akar elhárítani minden akadályt, hagyományos kötöttséget s előítéletet”. Ignotus Pál, a Szép Szó alapítója és József Attila melletti társszerkesztője, a Nyugat munkatársa szerint „baloldalinak nevezünk minden olyan törekvést, amely az élet lehetőségeinek minél több ember számára való minél szélesebbkörű kiterjesztésére irányul”.25 Politikai ellenfogalmaik szerint tehát feszültség áll fenn egy örök hierarchia és a folyamatos haladás között, a jogokat származtató kötelesség és az alanyi jogon járó jog között, a rend és a szabadság között. Nem sokkal korábban egy magyar jogbölcselő a konzervatív–liberális ellentét nyelvére lefordítva e szembenállást, így fogalmazott: „A konzervatív elv mindig az összességből indul ki, […] A liberalismus […] az egyén érdekeinek kielégítését előrébb valónak tartja, mint az összességét.”26 Vagyis az individualizmus–közösségiség megkülönböztetésén is túlmenően az Egy és a Több felől definiált, ezzel ajándékozva a legvégsőbb politikafilozófiai perspektívát a kérdésnek. Egy hatvan évvel későbbi amerikai megfogalmazás ehhez nagyon hasonló ellentétpárokkal jelölte a konzervatív és a liberális elv közötti különbséget: közösség–állam, Isten–szekularizmus, kötelesség–jog, republikánus (erény)–demokrata (egyenlőség).27

Az előbbieknél szakszerűbb politikatudományi magyarázat szerint, amennyiben a politikai bal- és a jobboldal mögé tekintünk, kézzelfoghatóbban tetten érhetjük az őket elválasztó filozófiai nézőpontkülönbségeket. Két, elköteleződését egyértelműen vállaló szerző, az ókatolikus-konzervatív Molnár Tamás (1921–2010) és a demokratikus marxista Norberto Bobbio is erre a következtetésre jutott. A két oldal alapelvein túl abban is egyetértettek, hogy ezek különbözőségét továbbra is meg kell őrizni.

A magyar filozófus szerint a baloldal „célkitűzése a forradalomban összpontosul”, történetfilozófiai kiindulópontja szerint a múlt folyamatosan eltörlődik az állandó haladás következtében, amelynek végcélja az ember teljes autonómiájának kivívása. Ezzel szemben a jobboldal „kedvelt állapota a rend, a hierarchikus gondolat, a csendes reform, a hosszú lejáratú immobilitás”, így a jobboldal szerint a dolgoknak állandó természetük van, a baloldal szerint viszont olyan, hogy „dolgok”, nincsenek is, csak folyamatok vannak. Alapelveikből következik politikai programjaik eltérése. A baloldal vágyott állapota a folytonos előre mozgás, az állandóság hiánya, végcélja pedig valamilyen utópikus állapot, ahol a világ s benne az emberi természet valamennyi tökéletlen tulajdonsága és következménye (egyenlőtlenség, igazságtalanság, kizsákmányolás, elnyomás, bűn, gyűlölet, nyomor, méltánytalanság) örökre a múlté lesz. Ezzel szemben a jobboldal szerint a múlt az értékes tartalom, hiszen benne sűrűsödik össze a mással nem helyettesíthető hagyomány, a tapasztalat. Ennélfogva a jobboldal leginkább a kialakult szokások, a hierarchia, a közösség rituáléi által szentesített rend közepette érzi otthon magát, a változtatást pedig vagy vonakodva fogadja – hiszen nem azt látja benne, ami jót majd hoz, hanem amit a megszokottból elvesz –, vagy lassú és csendes javítás révén kívánja lebonyolítani. „A baloldali lista végtelen; a jobboldalon nincs lista, legfeljebb a baloldali lista kritikája” – állapítja meg Molnár Tamás.28 Tradicionalisták és progresszívek, maradók és haladók, konzerválók és modernizálók örök ellentéte ez.

Az olasz politológus szintén meghatározó és áthághatatlan különbségeket állapít meg a bal- és a jobboldal ideáltipikus változatai között. E különbség, mint írja, olyan régi, mint a patríciusok és a plebejusok, a guelfek és a ghibellinek, a whigek és a toryk konfliktusai. Az egyenlőség és az egyenlőtlenség, illetőleg a szabadság és a tekintély ellentétpárjaival dolgozva Bobbio úgy véli, hogy az előbbi alapvető különbségként választja el a bal- és a jobboldalt, utóbbi pedig ezeken belül hozza létre a mérsékelt és a szélsőséges változatokat. Eközben a baloldal és a jobboldal között elhelyezkedő egyensúlyozó, középen álló centrumot egyenesen vesztes pozíciónak minősíti. Bobbio felfogása szerint a jobboldal az egyenlőtlenségeket az emberi természet öröktől fogva adott és megváltoztathatatlan részének tekinti, ahogyan a világ sokféleségét is, és az egymástól különböző dolgok közötti különbségtétel fontosságát, valamint hierarchikus (a szó ógörög eredetije „szent rendet” jelent) elrendezettségüket is legitimnek tartja. Ezzel szemben a baloldalra az egyenlősítés, a felszabadítás vágya, a hasonlóvá tevés törekvése jellemző. A két pozíció között tehát a különbség már-már ontológiai, de minimum ismeretelméleti és történetfilozófiai.29 Vagyis filozófiailag kibékíthetetlen – következetes végiggondolásuk ugyanis kizárja egymást.

Kettejük véleményét úgy foglalhatjuk össze, hogy tipikus baloldali gondolat valamennyi természeti, társadalmi, gazdasági vagy kulturális hátrány orvoslása, amely egyenlőtlenségek elleni harc számára egyetlen háború megannyi, egymással összefüggésben álló csatája. Ezzel szemben a jobboldal magasabb szempontból azt jelenti, hogy tudomásul vesszük: az állandóság és a folytonosság, a biztonságot nyújtó otthonosság és ismerősség világunk szilárd kapaszkodóit jelentik. Az egyszer és mindenkorra leszögezett igazságok és a tovább már nem bontható bizonyosságok olyasmikben érhetők tetten, mint a rend szeretete, a különbözőségek funkcionalitása vagy a lassú változások érvényessége. Jobboldalinak lenni azt jelenti, hogy nem a folyton elodázott tökéletességben (ami az emberi viszonyok között különben sem lehetséges), hanem a tökéletlen, de részben legalább felügyeletünk alatt álló „itt és most” állapotában élünk. A természet egyszer és mindenkorra adott rendjének elfogadása és a törvényeibe való belenyugvás védelmet nyújt, s annak derűjével tölt el, hogy a világban végső soron rend van.

Az amerikai konzervativizmus legeredetibb gondolkodója, a „konzervatív populista” Willmoore Kendall (1909–1967) a ’60-as évek legelején feltűnést keltett abbéli véleményével, amely szerint a liberalizmus és a konzervativizmus az Egyesült Államokban egymást kezdettől fogva kölcsönösen átható gondolatköre valójában egy frontvonal két oldalán helyezkedik el. Kendall kompromisszummentes megkülönböztetése szerint a status quót őrző konzervativizmus öntudatlanul reagál és maximum helyi ellenállásokat fejt ki az egyenlőség megvalósítására folyvást törekvő liberalizmussal szemben, amely az élet minden területén valóságos forradalommal akar új rendet bevezetni az országban: „E csatavonal egy éppen zajló háború frontvonala. A liberális csapatok a vonal bal oldalán sorakoznak fel […], a konzervatívok pedig a jobb oldalon.”30 Az eleve adott rendet kihívásként érő liberális forradalom Kendall nézete szerint végső célként az egyenlőséget tűzte ki, amellyel szemben a konzervativizmus áll. Kendall tétele itt abból a szempontból érdekes, hogy szintén megmutatja: a baloldal és a jobboldal törekvései nem összemoshatók, hiszen a háttérben az egyenlőségről (tehát végső soron egy lételméleti kérdésről) folyó kibékíthetetlen vitájuk áll.

Tőkéczki László megkülönböztetésével könnyen integrálhatjuk az eddigi bölcseleti és politikai érveket. Szerinte a jobboldal „feltételez egy eleve adott teremtői természeti rendet, amely örök, illetve nagyon tartós”, ezért az egyes ember és a társadalom rendje e nehezen vagy sehogyan sem megváltoztatható keretek között „alakul át, de inkább csak módosul”. Éppen ezért a jobboldal világhoz való természetes hozzáállása a konzervativizmus, amely tartózkodik az emberi ész kizárólagosságától és a körülvevő valóság teljes átalakításának tervétől. Ezzel szemben, folytatja, „a baloldali gondolkodás alapelveit az ember és az emberi ész, tudás önmegváltó hitében találjuk”, amely önhitten úgy hiszi, hogy „tudja a tökéletes strukturális, módszerbeli, vagyis tudományos megoldásokat”. Emiatt a baloldal egyetemes horizontú, ellenszenvvel viseltetik minden, végső célját akadályozó adottsággal szemben, s olyan programot valósít meg, amely végtelen haladást ígér.31

Mi a jobb?

Az esztétikum alkalomadtán politikai kategória, a formák és a vizualitás világa sok esetben kevésbé szabatosan, de pontosabban adja vissza a bal és a jobb közötti tartalmi különbséget, mint a politológiai és eszmetörténeti (szak)irodalom. A jobb és a bal úgy viszonyul egymáshoz, mintha azt a kérdést tennénk fel, hogy

Hobbes vagy Kant
Jung vagy Freud
Dalí vagy Picasso
Truffaut vagy Godard
Bradbury vagy Asimov.

Az esztétika mellett a nemzetközi kapcsolatok elmélete is olyan perspektívát kínál, amely világos elválasztást ígér a vizsgált kérdésben. A világpolitika folyását a világbéke felől szemlélő idealista nézet és az államok közötti hatalmi harc jegyében vizsgálódó realista iskola ellentétét a liberális és a konzervatív antropológiai szemlélet különbségében is megragadhatjuk, végső soron tehát a világ baloldali és jobboldali nézőpontjára vezethetjük vissza.32 Ha a liberalizmus és konzervativizmus, vagy tágabban a bal- és a jobboldal nézeteit ezen keresztül vizsgáljuk, akkor a két felfogás eltérő értékválasztásait kinagyítva (mintegy radikalizálva), ráadásul a legtágasabb perspektívában érhetjük tetten.

Immanuel Kant az „erkölcsi imperatívusz” érvényesülését nemcsak az egyes személyek közötti magánviszonylatokban, hanem az állam és a társadalom belső rendjében is érvényre kívánta juttatni, de ennél jóval tovább is ment, amikor az államok közötti hatalmi konfliktusokat egy világkormány által felügyelt világbéke révén gondolta megszüntetni.33 Kant úgy vélte, hogy a történelem nyugvópontra juttatásához egyfelől a szekularizált erkölcsi elvek egyszerre individuális és univerzális érvényesülése, másfelől ennek valamilyen intézményesített formája szükséges. A kantiánus világbéke elképzelése hasonló a baloldali emberképhez, hiszen mindkettő abból az előfeltételezésből indul ki, hogy az ember alapvetően jó, de ha nem, akkor azzá tehető, nevelhető, akár erre is kényszerítendő. Az univerzális béke és az anyagi, illetve erkölcsi javak világméretű egyenlő elosztása különböző praktikák és módszerek segítségével megvalósítható, sőt kívánatos is, hogy megvalósuljon. Ezzel szemben áll Hobbes világa, amelyben az ember éppen ellenkező természettel bír, ugyanis egymás közötti viszonyait a versengés és a hatalomért folytatott harc jellemzi. Ezt a zabolátlan küzdelmet a polgárháború elkerülése végett az állam eszközével meg kell akadályozni, ugyanakkor Hobbes korántsem gondolt arra, hogy a társadalmi béke és az azt fenntartó központi hatalom gyakorlata az államok közötti viszonyokra is kiterjeszthető volna.34 Vagyis éles különbséget tett a hatalomért folyó harc két színtere között: amit az államon belül kívánatosnak tartott, azt az államok között el sem tudta/akarta képzelni.

A kantiánus ewige Friede és a hobbesi homo homini lupus közötti különbség az ember megváltoztathatóságának kérdésében rejlik: az angol polgárháború viszonyai között keletkezett Leviathán (1651) az emberi természetet alapvetően konfliktusos jellegűnek tartotta, és ahhoz, hogy társadalom egyáltalán létezhessen, az államnak a hatalmat és az erőszakot monopolizáló eszközét javasolta igénybe venni, ugyanakkor a konfliktus teljes (azaz univerzális) felszámolására és a világbéke lehetőségére nem gondolt. Ezzel szemben a felvilágosodás németországi animátora Az örök békében (1795) szükségesnek, mert morálisan az egyetlen vállalható opciónak a számos szörnyűségre vezető konfliktusok megszüntetését tartotta, amelyet az individuális szint mellett planetáris méretekben is elgondolhatónak, elgondolandónak, sőt megvalósítandónak tartott.

A teleológiai realizmus (= antropológiai pesszimizmus) talaján álló Hobbes és az Aufklärung optimista emberképét osztó Kant felfogása úgy áll szemben egymással, mint a konzervatív és a liberális elv, vagyis a jobboldal és a baloldal. A két felfogás közötti különbség a politikai pozíciókra is átvihető, hiszen míg Hobbes (jobboldali, konzervatív) világában az emberi cselekvés korlátozott érvénnyel bír, a természet határait nem lehet bármeddig visszaszorítani, a konfliktusokat el kell fogadni (bár amennyire lehetséges, csökkenteni kell intenzitásukat); addig Kant (baloldali, liberális) világában a természet megváltoztatható és morálisan meg is parancsolt, hogy változtassunk a dolgok menetén, mégpedig morális-racionális belátással és intézményekkel (világpolgárjog, republikánus berendezkedés, államok föderációja, teljes leszerelés, nyilvánosság ereje, értelmiségi diszkusszió).

Arra, hogy a politikai pozíció és a belpolitikai pártállás nem mindig fedi egymást, jó példa az amerikai demokráciaexport doktrínája alapján cselekvő republikánus Bush-adminisztráció afganisztáni és iraki beavatkozása, amelyet a wilsoni misszió („tegyük biztonságossá a világot a demokrácia számára”) unipoláris erőszakkal való beteljesítése motivált. Ezt megelőzően az idősebb Bush- és a Clinton-féle adminisztrációk, ezt követően pedig az Obama-adminisztráció hasonlóképpen cselekedett, csak az eszközük volt más (beavatkozás ENSZ-felhatalmazással, humanitárius intervenció, háború NATO-kötelékben, a „színes forradalmak” és az „arab tavasz” támogatása). Mindez arra utal, hogy negyedszázadon keresztül, 1991 és 2016 között – az adminisztrációk pártállásától függetlenül! – az Egyesült Államok külügyi vezetése hobbesi eszközökkel akart kantiánus célt megvalósítani, ami a két külön világból származó összeférhetetlen elvek kényszerházasítása miatt világszerte torszülötteket eredményezett, Jugoszláviától kezdve Afganisztánon és Irakon át Líbiáig. Ez a hosszú ciklus azonban inkább kivétel volt, mintsem szabály. A nemzetközi elméletek két nagy iskoláját művelők közül az idealisták rendre politikailag liberálisok és demokrata párti adminisztrációk tanácsadóiként szolgálnak (Zbigniew Brzezinski, Joseph Nye, Robert Keohane), a realisták viszont konzervatívok és a republikánus holdudvarhoz tartoznak (Hans Morgenthau, Reinhold Niebuhr, Kenneth Waltz, Henry Kissinger, John J. Mearsheimer).

E. H. Carr, brit diplomata és történész a ’30-as évek végén a nemzetközi élet átrendeződéséről írott meghatározó művében úgy vélte, hogy az idealista és a realista nemzetközi iskolák alapvető különbsége a világhoz való hozzáállás két eltérő módjából fakad. Míg az első abból indul ki, hogy a világ dolgai végleg elrendezhetők, és erre fűzi fel a világ adott rendjének megváltoztatási szándékát (Sollen), addig utóbbi a valóság – morális, anyagi, fizikai – szűkösségéből indul ki, és elfogadja a természet egyenlőtlenségek által áthatott rendjét, gondolkodását pedig az adott valósághoz igazítja, ennek keretein belül mozog (Sein). „Az utópista szükségképpen voluntarista: a valóság többé-kevésbé radikális megváltoztathatóságában hisz, és az utópia megvalósítását akarat kérdésének tekinti. A realista a fejlődés folyamatát előzményekhez köti, amelyek megváltoztatása nem áll hatalmában. […] Az utópista szemét a jövőre függeszti, és a teremtő spontaneitás kategóriájában gondolkodik, a realista azonban a múltban gyökerezik és okozatokat lát a történések hátterében” – írta.35 Carr tovább is ment: a baloldal és a jobboldal összeegyeztethetetlen ellentétét látta az utópista és a realista különbségében, amelyet végül a liberális és a konzervatív felfogás differenciájában is megragadott.

„Minden politikai elv állást foglal valamilyen formában az emberi »természetről«, és feltételezi, hogy az »természeténél fogva jó« vagy »természeténél fogva rossz«” – állapította meg Carl Schmitt.36 Ennek mintájára két világról beszélünk: a baloldali a valóság megváltoztatását és egy végső (akár utópikus) célt tart szem előtt, amelyben a konfliktusok szükségszerűen megszűnnek, míg a jobboldali, éppen ellenkezőleg, az egyenlőtlenségek és a konfliktusok természetességét vallja, miközben nem a nyersanyagként formálható jövő, hanem az adott múltból eredő tanulságok képezik gondolkodása alapját. A jobboldal mindig jön valahonnan (a múltból, a valóság viszonyai közül, a történelmi előzmények világából), a baloldal pedig folyton tart valahová (a jövőbe, Utópiába, a teljes egyenlőség világába).

A világot egyensúlyi helyzetbe juttatni kívánó gondolat és a különbségtétel fontosságát erősítő nézet kölcsönösen kizárják egymást. Míg az „örök béke” megszüntetné, addig az egyenlőtlen viszonyok megszülik a konfliktust, amely hol háborúhoz vezet, hol a politika világán keresztül érvényesül. A baloldal végső szándéka szerint egy olyan utópikus világba akar elérkezni, amelyet az egyenlőség és ezen keresztül az örökké tartó béke határoz meg, a jobboldal viszont elfogadja (ha tragikusnak is tartja) a természet rendje által kialakított egyenlőtlenségeket, különbségeket és az ezek révén folyton-folyvást kialakuló konfliktusokat. Burke és Rousseau kortársa, mindkettejük barátja, David Hume azóta sem cáfolt megállapítása szerint „az emberi természet univerzális és állandó”. A valóság jobboldali, a természet konzervatív.

Rendszer és korszak

„A történelem minden korszakát
egy-egy eszme boltíve árnyékolja.”

Alfredo Oriani

A politikai rendszer működésmód, a politikai korszak annak szelleme, általános elve, illetőleg megvalósulásának történelmi kerete. A politikai hatalom akkor igazán hatékony s úgy tudja legteljesebben megvalósítani céljait, ha neki kedvező kulturális mederbe kerül. Rövidebben: mivel SZELLEM > ANYAG, ezért KULTÚRA > POLITIKA. A román zsidó Valeriu Marcu, aki a leninizmustól jutott el a konzervatív forradalom pereméig (s Ernst Jünger barátságáig), így fogalmazta meg ezt: „Ha a szellem nem keresi fel a hatalmat, akkor a hatalom megy a szellemhez. A hatalom szellem nélkül végtére csak egy holt súly. Valamely hatalom szellem nélkül, még ha a világ legerősebbje is, a leggyöngébb a földön. Megtörik, lehull. Mert mindaz, ami valóban szellem, […] ezer úton és kerülőúton hatalommá válik. A szellem megejti a hatalmat.”37 Ebből két axióma következik: 1) a hatalom kultúrája jóval kisebb, mint a kultúra hatalma, 2) a szellem hatalom, de a hatalom nem szellem. Igaza volt Széchenyinek, amikor 1846-ban azt mondta elnöki megnyitóján az Akadémián, hogy „szellemi diadalokat anyagi hatalom soha nem biztosított még” – viszont szellemi hatalom anyagi diadalt megannyiszor. A mindennapi politikáról szóló konvencionális felfogással szemben, amely a gazdasági folyamatokra helyezi a hangsúlyt, ez a perspektíva mélyebb és szélesebb betekintést kínál a közélet folyamataiba, amikor a gazdasági mutatók helyett/mellett legitimációról, morális jóváhagyásról, kulturális befolyásról, narratíváról, identitásról, azonosulásról és konszenzusról beszél. Úgy véli ugyanis, hogy a politikai hatalom megszerzése mellett a kulturális hatalom megragadása is szükséges, hiszen ez által válik stabil korszakká a múlékony rendszer. A korszaképítés azt jelenti, hogy nem a kor gyermekei akarunk lenni, hanem az akarjuk, hogy a kor legyen a mi gyermekünk. Aki ezt vallja, nemcsak a következő választást akarja megnyerni, hanem az összeset, sőt a rá nézve esetleg kedvezőtlen választási eredmények ellenére is győztes tud maradni. „Kormányok jönnek és mennek, de a kultúra marad” – mondja Olavo de Carvalho brazil konzervatív filozófus. – A stratégiai kérdés a következő: hogyan csináljunk a rendszer köré korszakot? A legfőbb célkitűzés a hatalom (kormányzati munka) és a szellem (kulturális munka) területén nem lehet más, mint a politikai súlypont hosszú távú jobbra helyezése és konzervatív kulturális mérce megteremtése. A korszak az akarat (politika) és képzet (kultúra) egysége.

A kultúra hatalma

Sokszor cinikusan kérdezik, mint Sztálin tette a pápa hatalmára vonatkozóan (vajon hány tankhadosztálya van Őszentségének), hogy van-e a kultúrának hatalma? A helyes válasz, hogy igencsak van, sőt valójában csak ennek van. A Vatikán még mindig áll, a Szovjetunió viszont harminc éve fölbomlott, amelyben éppen egy olyan pápa, Szent II. János Pál játszott döntő szerepet, aki a lelkek hadosztályát ujjászervezte, fölfegyverezte és harcba küldte. A katonai erő egyébként sem minden, főleg, hogy tulajdonképpen azt is kulturális erő tartja össze, mégpedig az azonosuláson, fegyelmen és engedelmességen keresztül. Amint Hannah Arendt megfogalmazta: az abszolút fölény is csak addig tart, amíg az egyenruhások engedelmeskednek a parancsoknak.38

Legtávolabbról szemlélve, „a kultúra az ember által cselekvően megváltoztatott természet” (Arnold Gehlen). A kultúra az ember „második természete” (a latin eredetű szó jelentése: művelés), amely szelídíti, kontrollálja, korlátok közé szorítja, de ki is bontakoztatja, megszenteli, azaz transzcendálja az elsőt. A kultúrát az ember hozza létre, a természet adottságait felhasználva, mégpedig saját szellemére, tudatára támaszkodva.39 A kultúra mindig jelentéses, szimbolikus, kollektív alkotás, amelynek célja a mulandó emberi világ nagyobb – egyént meghaladó – összefüggésbe állítása, az „első természet” értelemmel való felruházása, világmagyarázat adása és olyan nem (csak) materiális fogódzók, korlátok, irányjelzők adása, amelyek egy értelmes, rendezett, közösségi s ebben a helyét megtaláló egyéni élet lehetőségét nyújtják az elmúlás hatalma alá vetett embernek. Akár szekuláris, akár vallásos belátással közeledünk a kultúrához, és ennek megfelelő módon énen túli magasabb értelmet vagy az Isten trónjához állított létrát látunk benne, a kultúra mindig az összekötés, összeköttetés, kiterjesztés, elmélyülés és emelkedés eszköze.

Közelebbről nézve, társadalmi funkciója szerint – Wittgenstein megfogalmazását kölcsönvéve – „a kultúra, akár egy nagy szervezet, mindenkinek, aki beletartozik, kijelöli a helyét, ahol azután az Egész szellemében munkálkodhat”