részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Will Smith with Mark Manson: Will
Penguin Press, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2021

Copyright © 2021 by Treyball Content LLC
Hungarian translation © 2022 Illés Róbert
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Darren Haggar
Borítógrafika © BMike, Brian Bowen Smith fotója alapján

ISBN 978 963 604 155 7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
A szöveget gondozta Varga Anita
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

A személyiségi jogok védelmének érdekében a könyvben szereplő egyes személyek nevét és felismerhető vonásait a szerző megváltoztatta.

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

A fal

1. Félelem

2. Fantázia

3. Szereplés

4. Erő

5. Remény

6. Tudatlanság

7. Kaland

8. Fájdalom

9. Pusztítás

10. Alkímia

11. Alkalmazkodás

12. Vágy

13. Odaadás

14. Felívelés

15. Pokol

16. Cél

17. Tökéletesség

18. Zendülés

19. Visszavonulás

20. Megadás

21. Szeretet

Az ugrás

Köszönetnyilvánítás

Képjegyzék

Idézett szövegek, dalszövegek jegyzéke

Képmelléklet

A fal

Tizenegy éves voltam, amikor apám elhatározta, hogy kell neki egy új fal az üzletével szemben. Jókora, durván három és fél méter magas és legalább hat méter széles falat akart felhúzni. A régi fal már omladozott, és „megunta, hogy azt kell bámulnia”. De ahelyett, hogy megbízott volna egy építési vállalkozót vagy egy kőművesbrigádot, úgy gondolta, jó kis feladat lesz ez nekem és az öcsémnek, Harrynek.

Apus csinálta a bontást. Emlékszem, ahogy hitetlenkedve bámultam azt a hatalmas lyukat. Teljesen biztos voltam benne, hogy soha nem lesz ott új fal.

Az öcsémmel majdnem egy éven keresztül iskola után minden áldott nap elmentünk apám üzletéhez, hogy azon a falon dolgozzunk. Mindent magunk csináltunk. Kiástuk az alapot, kevertük a maltert, cipeltük a vödröket. A mai napig emlékszem a receptre: két rész cement, egy rész homok, egy rész mész. Harry kezelte a slagot. Lapátokkal kevertük a maltert a járdán, aztán nyolcliteres vödrökbe töltöttük, és raktuk a téglákat. Betonvasak és falazólécek nélkül csináltunk mindent, csak olyan buborékos vízmértékeket használtunk hozzá.

Akinek van bármi fogalma az építkezésről, tudja, hogy csak egy bolond látna neki így. A kényszermunkára ítélt rabok dolgoznak ilyen körülmények között. Ma kihívnák ránk a gyermekvédelmiseket. Fáradságos és szükségtelenül hosszadalmas munka volt ez két gyereknek, majdnem egy évünkbe telt, miközben egy felnőtt férfiakból álló brigád legfeljebb néhány nap alatt végzett volna vele.

Az öcsém és én dolgoztunk hétvégéken, ünnepnapokon és tanítási szünetekben is. Abban az évben az egész nyarat végigdolgoztuk. Nem számított. Apám soha nem vett ki szabadnapot, ezért nekünk sem járt. Emlékszem, számtalanszor bámultam azt a lyukat teljesen elcsüggedve. El sem tudtam képzelni, hogyan fogjuk valaha befejezni. Méretei felfoghatatlanul nagyok voltak számomra. Mintha a nyugat-philadelphiai nagy falat építenénk – milliónyi vörös tégla sorakozik egymás mellett a végtelenbe. Biztos voltam benne, hogy halálomig maltert fogok keverni és vödröket fogok cipelni. Tudtam, hogy így lesz.

Apus azonban nem engedte, hogy abbahagyjuk. Mindennap ott kellett lennünk, keverni a maltert, cipelni a vödröket, rakni a téglákat. Nem számított, hogy szakad az eső, dögmeleg van, rossz a kedvem, szomorú vagyok, megbetegedtem, dolgozatot írok másnap – nem volt kifogás. Az öcsémmel próbáltunk reklamálni és tiltakozni, de Apust nem tudtuk meghatni vele. Csapdába kerültünk. A fal konstanssá vált az életünkben, maga volt az állandóság. Évszakok váltakoztak, barátok jöttek és mentek, tanárok vonultak nyugdíjba – de a fal maradt. A fal mindig ott maradt.

Egy nap Harry és én különösen ramaty hangulatban voltunk. Szenvedtünk és morogtunk, hogy így „lehetetlen” meg úgy „nevetséges”.

– Minek kell egyáltalán falat építenünk? Lehetetlen. Soha nem leszünk kész vele.

Apus meghallotta, ledobta a szerszámait, és odatrappolt hozzánk. Kikapott egy téglát a kezemből, és felmutatta.

– Ne gondolj arra az átkozott falra! – mondta. – Nincsen fal. Csak téglák vannak. Az a feladatod, hogy ezt a téglát tökéletesen rakd le. Aztán jöhet a következő tégla. Rakd le azt a téglát tökéletesen. Aztán a következőt. Ne törődj a fallal! Mindig csak ezzel az egy téglával foglalkozz!

Visszament az üzletbe. Harryvel egymásra néztünk, megráztuk a fejünket – Meghibbant az öreg –, aztán kevertük tovább a maltert.

Életem legfontosabb leckéi közül néhányat akaratom ellenére tanultam meg. Ellenálltam nekik, tagadtam őket, végül azonban az igazság erősebbnek bizonyult. Apám téglafala is egyike ezeknek a leckéknek.

Lassan vánszorogtak a napok, és bármennyire is utáltam beismerni, kezdtem megérteni, miről beszélt. Amikor a falra koncentráltam, lehetetlennek tűnt a feladat. Soha véget nem érőnek. De amikor csak egyetlen téglára, minden könnyebb lett – tudtam, hogy egyetlen átkozott téglát képes vagyok jól lerakni…

Teltek-múltak a hetek, egyik téglasor került a másikra, és a lyuk valamivel kisebb lett. Kezdtem rájönni, hogy a lehetetlen és a teljesíthető feladat között csupán a nézőpont jelenti a különbséget. A falra koncentrálsz? Vagy a téglára? Bármiről legyen szó, kiválóra megírni az egyetemi felvételiket, világszerte ismert hiphopsztárrá válni vagy felépíteni minden idők egyik legsikeresebb hollywoodi karrierjét, az első ránézésre megvalósíthatatlanul nagynak tetsző célokat minden esetben le lehetett bontani kisebb, egyenként teljesíthető feladatokra – a felépíthetetlen falak lerakható téglák sorozatából állnak.

Egész karrierem során rendíthetetlen voltam. A munkában nem ismertem megalkuvást. Sikerem titka pedig legalább olyan unalmas, mint amennyire kézenfekvő: menni és lerakni még egy téglát. Dühös vagy? Rakj le még egy téglát. Rosszul sikerült a nyitó hétvége? Rakj le még egy téglát. Nem fogynak az albumok? Kelj fel, és rakj le még egy téglát. Széthullik a házasságod? Rakj le még egy téglát.

Az elmúlt harminc évben, mint mindenkinek, nekem is meg kellett küzdenem kudarccal, veszteséggel, megaláztatással, válással, halállal. Volt, hogy életveszélyesen megfenyegettek, elvették a pénzem, nem tartották tiszteletben a magánéletem, széthullott a családom – ennek ellenére minden áldott nap felkeltem, maltert kevertem, és leraktam még egy téglát. Nem számít, mi mindenen mész keresztül, mindig van előtted még egy tégla, amely csak arra vár, hogy lerakd. Az egyetlen kérdés az: hajlandó vagy-e felkelni és lerakni?

Hallottam valahol, hogy egy gyerek személyiségét befolyásolja a neve jelentése. Apám a saját nevét adta nekem, tőle kaptam a legfontosabbat az életben: a képességet a nehézségek leküzdésére.

Ő adta nekem a Will nevet, ami azt jelenti: akaraterő.

Hideg, borús nap volt, majdnem egy évvel azután, hogy az öcsémmel nekikezdtünk. Addigra a fal olyan fix pontja lett az életemnek, hogy a befejezésével kapcsolatos gondolatok illúziónak tűntek. Úgy éreztük, ha egyszer mégis elkészülnénk vele, azonnal ott lenne mögötte egy másik lyuk, amit haladéktalanul be kell tömni. Azon a borongós szeptemberi reggelen azonban kikevertük az utolsó adag maltert, megtöltöttük az utolsó vödröt, és leraktuk az utolsó téglát.

Apus kint állt az utcán, onnan figyelte, ahogy az utolsó néhány tégla a helyére kerül. Cigarettával a kezében, szótlanul gyönyörködött a munkánkban. Harryvel beillesztettük és vízszintbe igazítottuk az utolsó téglát, aztán csönd. Harry megvonta a vállát.

– És most? Ugráljunk, ujjongjunk, ünnepeljünk?

Óvatosan hátraléptünk, és megálltunk Apus mellett kétoldalt.

Hárman tanulmányoztuk az új falat.

Apus eldobta a cigarettát, eltaposta a csikket, kifújta az utolsó slukk füstöt, és – tekintetét egy pillanatra sem véve le a falról – így szólt:

– Soha többé ne gyertek nekem azzal, hogy valamit nem tudtok megcsinálni.

Azzal visszament az üzletbe, és folytatta a munkát.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Courier Prime – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Raleway – SIL Open Font License