Anyámnak, Josie Barkernek,

aki Valentino legnagyobb rajongója.

Előszó

Kevin Schwantz,
az 500 cm^3-es osztály 1993-as világbajnoka

Megtiszteltetés számomra, hogy én írhatom az előszót ehhez a Valentino Rossiról szóló könyvhöz. 1989 óta tudom, ki ő, de azt hiszem, személyesen csak 1990-ben vagy 1991-ben találkoztunk, amikor sokan meghívást kaptunk egy izgalmas hétre az olaszországi Livignóba, ahol síeltünk, és motoros szánnal mentünk. Több olasz motorversenyző is ott volt, köztük Graziano Rossi, valamint az akkor nagyon fiatal Valentino. Őt már láttam korábban, amikor egy Misanóhoz közeli gokartpályán minimotón versenyzett. A szóban forgó verseny hosszú távú volt, és a csapattársa sokkal gyorsabb volt, mint bárki más, de amikor Valentino ült a motorra, észrevehetően gyorsabb volt még nála is. Ezért úgy éreztem, érdemes lesz rá odafigyelni, mert elismerésre méltó volt, hogy valaki olyan fiatalon annyira profi. Már ott és akkor tudtam, hogy ha úgy dönt, hogy belevág a nagydíjért való versenybe, és kitartóan csinálja, nagyon jó lehet benne.

Valentino éppen akkor robbant bele a 125-ös világbajnokságba, amikor én abbahagytam a versenyzést. Miután 1995 végén visszavonultam, nem igazán követtem a versenyeket, inkább próbáltam az egészet elfelejteni, mert nem akartam kísértésbe esni, hogy visszatérjek. Így nem foglalkoztam a dologgal egészen addig, míg Rossi el nem indult az 500 cm^3-es világbajnokságon 2000-ben. Addigra már újra nagyon érdekelt a versenyzés, és azt jósoltam, hogy hacsak nem követ el szarvashibát az 500-ason töltött első néhány versenyén, elsőre megnyeri a bajnokságot. Ő azonban elkövette azt a szarvashibát, hogy túl sokat esett az elején, ifj. Kenny Roberts pedig pontosan azt tette, amit kellett ahhoz, hogy megnyerje a bajnokságot. A következő évben azonban Valentino teljes mértékben uralta az osztályt.

Óriási és azonnali hatással volt a nagydíjra. Igazán felkavarta az állóvizet, de azt hiszem, senki nem tudta, mennyire, egészen mostanáig, amikor vehetünk egy mély levegőt, és végiggondolhatjuk, mi mindent ért el. Egészen elképesztő, hogy ennyi ideig versenyzett ezen a szinten, és 1996 óta nagyon versenyképes volt szinte minden világbajnokságon, amelyiken csak elindult. Nem ismerek olyan motorversenyzőt, akinek ilyen hosszú ideig tartó karrierje lett volna. Bátran kijelenthetem, hogy ő minden idők legjobbja. Ismerem Giacomo Agostinit, ismerem Phil Readet, és ismertem a néhai John Surteest, de tekintve, hogy Rossi ennyi ideig versenyzett a 125-ös, a 250-es és az 500-as kétüteműeken, és ennyiféle négyütemű MotoGP-motoron a 800 cm^3-esektől az 1000 cm^3-esekig, számomra ő minden idők legjobbja. Az összes, nagydíjon aratott győzelem számát tekintve talán nem érte még utol Agostinit, de kétségtelen, hogy sokkal többféle motoron nyert. Talán Surtees kicsit figyelemre méltóbb volt, mert ő később indult a Forma–1-ben, és azt a bajnokságot is megnyerte.

Versenyeztem Vale ellen supermotón, raliautóban és krosszmotoron. Motoroztam vele a farmján, és elmondhatom, hogy ha valamibe igazán belead mindent, akkor bármit is vezet bármilyen pályán a salaktól az aszfaltig, akkor mindig az egyik leggyorsabb lesz. Azt is bizonyította 2006-ban egy teszt során Barcelonában, hogy ha egy Forma–1-es autóba ül, akkor is olyan gyors, mint a legjobbak. Ha Surteeshez hasonlóan abban a korban élt volna, amikor könnyebb volt átigazolni a Forma–1-be, akkor ki tudja, mit ért volna el négy keréken is.

Amikor először voltam Valentino farmján, úgy húsz perce motorozhattam, amikor megérkezett, és ő is kijött a pályára. Ahogy próbált utolérni, elesett, de nem azért, mert olyan gyorsan mentem, hanem egyszerűen hibázott. A lényeg, hogy minden motor méri a köridőt. Ránézett az enyémre, és azt mondta: „Mi?! Senkinek nem volt még itt ilyen körideje első alkalommal!” Ha ilyesmiről van szó, azonnal versenyzői üzemmódba vált. Számára minden vagy verseny, vagy kihívás, az egész élete a köridőkről szól. Őt hallgatva arra gondoltam, hol találja meg a motivációt annyi idősen, hogy edzen és gyakoroljon, hogy felkészüljön még egy tizennyolc versenyből álló MotoGP-évadra. Aztán rájöttem, hogy ez az a belső késztetés benne, hogy mindenkit legyőzzön mindenben, bármit is csinál.

Én mindig nehezen motiváltam magam, amikor karácsonykor volt néhány hét szabadság. Nem a motorozásról van szó, mert az a legjobb dolog a világon, hanem minden másról: az utazásról, a médiáról, a nyomásról, a nyilvánosság előtti megjelenésekről. Mindez nehéz volt. Az tehát, hogy ő ilyen sokáig motivált maradt, megmutatja, mekkora versenyző. És minden bizonnyal az akadémiáján tanuló fiatalok tartják ilyen fiatalon, jó formában, és miattuk tud ennyire koncentrálni. Jó lesz figyelemmel kísérni, amikor versenyzőként visszavonul, mert megígérhetem, hogy azokat a fiatalokat még jobban fogja ösztönözni, mint saját magát!

Találkozom Valentinóval versenyeken, és ahogy a robogóján megy, vagy ezren rohannak utána. Amikor meglát, félreáll, váltunk pár szót, miközben ő veri vissza az emberek ostromát. Számomra azonban nem tűnik úgy, hogy a hírnév megváltoztatta: mindenkire van ideje, és amikor csak tud, mindig megáll, hogy autogramot adjon. Sem a pénz, sem a hírnév nem szállt a fejébe.

Valentino nagyon fontos a sportnak: ő az, akit a rajongók látni akarnak. Marc Márqueznek is rengeteg rajongója van már, ezért a szurkolók közül sokan öltöznek pirosba, de 5-10 évvel ezelőtt, ameddig a szem ellátott, mindenki sárgában volt. Neki volt a legnagyobb rajongótábora, annyira, hogy már kis híján nagyobb, mint maga a sportág.

Kíváncsi vagyok, hogy amikor Vale visszavonul, hányan látogatnak ki a versenyekre, és mennyire lesz népszerű a MotoGP a tévében. Talán az akadémiája Moto2- és Moto3-versenyzői eleget vettek át Valentino titokzatosságából és aurájából, és remélhetőleg értük is rajongani fognak. Hogy fog-e hiányozni? Természetesen. Úgy gondolom, biztosan el kell telnie pár évnek, mire mindenki megszokja, hogy a 46-os szám nincs a pályán.

A versenyeredményein kívül van még egy emlékem, amely eszembe jut, és leírja, milyen jó ember is Valentino, és mennyire nem változtatta meg a hírnév. Ez pedig az, amikor együtt vacsoráztam vele, az apjával, Grazianóval, Aldo Drudival és pár másik barátjával egy tengerparti üdülő vendéglőjében, Cattolicában, Olaszországban. A jó hangulatú vacsora kellős közepén odajött egy kisfiú, megveregette a vállát, és azt kérdezte: „Valentino, kérhetek egy autogramot?” Ha tőlem kérte volna, és én épp nyugodtan vacsorázom a családommal és a barátaimmal, akkor azt mondtam volna: „Persze, szívesen, de nem most, mert épp vacsorázunk. Ne menj messzire, majd adok autogramot, és csinálunk egy szelfit, ha végeztünk.” Vale ehelyett felállt a székéről, adott autogramot, csinált egy szelfit a fiúval, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne. Ekkor értettem meg, hogy bárhova is megy, őt mindig érdeklődés övezi. Remekül kezelte a helyzetet, és megmutatta, mennyire nem szállt fejébe a dicsőség.

Kevin Schwantz

Austin, Texas, USA

2020. május

Bevezető

Akiért a harang szól

A vasárnap a közép-olaszországi kisváros, Tavullia számára az imádság napja, ahogyan a hívő katolikus ország egészének számára is. Ez a hálaadás napja, a nap, amikor örvendenek az élet csodáinak, amikor összegyűlik a család, a barátok, akik szeretik egymást. A nap, amikor a vértanú Szent Lorenzóról elnevezett templom harangjai ünneplésre hívnak Tavullia központjában.

Ötvenöt év szolgálat után, kilencvenöt éves kort megélt Cesare Stefano atya, a helyi plébános többször nyomta már meg a gépi harangok kapcsolóját, mint ameddig el tudnánk számolni. A szükségesnél is többször nyomta meg őket: egész pontosan 115-tel többször, mint kellett volna.

Cesare atya ugyanis nemcsak akkor harangozik, amikor misét mond, esküvőt tart vagy vallási ünnep kívánja, hanem minden egyes olyan alkalommal is, amikor a nyájának egy bizonyos tagja nyer a nagydíjon. Tavulliában ugyanis valaki másnak is megadják a tiszteletet: a helyi sporttehetségnek, akinek köszönhetően a helyes, de egyébként jelentéktelen hegyi kisváros világhírűvé vált. Ez pedig nem más, mint Valentino Rossi, minden idők leghíresebb, legnépszerűbb és leginkább szeretett MotoGP-versenyzője.

2017. június 25-én Cesare atya végigsétál a templomon, ahol több mint fél évszázada szolgál, hogy ismét bekapcsolja a harangot. Valentino megnyerte a holland TT-t Assenben, Cesare atya pedig bejelenti a helyi lakosságnak a legutóbbi győzelmet, miközben a rusztikus, középkori várost körülvevő lankák a harangok hangját visszhangozzák.

Tavullia főutcáján még állóhely is alig van. Minden talpalatnyi helyet elfoglalnak a helyi és máshonnan érkező rajongók ezrei (amikor Rossi 2001-ben megnyerte az 500 cm^3-es világbajnokságot, több mint kétezer ember bulizott hajnalig), akik nyakukat nyújtogatva nézik az óriási képernyőn a holland verseny élő közvetítését. Rossi harmincnyolc évesen ismét a világ legjobbja, miután újra legyőzte fiatalabb versenyzők egy még újabb generációját, hogy megszerezze 115. nagydíjgyőzelmét.

A városközpont sárgában úszik: zászlók, transzparensek, pólók, dzsekik, poszterek, sálak, sapkák lepik el, és mindegyik Rossi szerencsehozó sárga színében tündököl, rajta a híres 46-os számával. Sárga rakéták füstje tölti be az eget, ahogy rajongók ülnek az összes falon, állnak minden ablakban, zsúfolódnak össze a középkori utcákon, és talán túlzottan optimistán arra várnak, hogy kiszolgálják őket Rossi pizzériájában, amely csupán néhány méterre található az óriási képernyőtől. Megszámlálhatatlanul sok autó és robogó dudál, és a hangzavart szurkolói kürtök teszik teljessé, ahogy sörösüvegek csilingelnek a koccintáskor, és az éneklés és ünneplés messzire elhallatszik a Földközi-tenger felé eső kietlen tisztásokon.

Két éve, hogy Rossi utoljára versenyt nyert, így a helyiek túltolják a bulit, köztük Cesare atya is. Az idős pap annyira örül a győzelemnek, hogy elfelejti kikapcsolni a harangokat, és azok csak szólnak, szólnak és szólnak megállás nélkül. Senkit nem zavar. Örömteli hang ez, és régóta nem hallották már. Cesare atya ünnepélyes papi ruhájában, kolláréban lépked felfelé a templomtól a főutcához, hogy csatlakozzon diadalittas nyájához, és osztozzon örömükben. A harangok csak szólnak. És szólni is fognak még órákon át.

Ez Cesare atya másik gyülekezete: a gyülekezet, amelyik a nyári időszak tizennyolc vasárnapján találkozik, hogy egy másik istent imádjon, a sebességét, a motorversenyzés hosszú történelmének utol nem érhető mesterét. Az ő legutóbbi győzelme biztosítja, hogy az ünneplés Tavulliában késő éjszakáig tartson.

Cesare atya Rossit születése óta ismeri, és figyelemmel kísérte híres karrierjének minden lépését: a sikereket, a mélypontokat, az izgalmakat, a lelkesedést, a sérüléseket, a győzelmeket és a vereségeket, a viszályokat, a növekvő hírnevet, valamint az óriási vagyont, amely miatt Rossi rengeteg helyi lakosnak adott munkát, nem csupán a pizzériájában, hanem rajongói klubja közeli központjában, a VR|46 boltban és a csak néhány kilométerre található VR|46 farmon, amelyet azért alapított, hogy a tehetséges olasz motorversenyzők egész új generációját támogassa.

Sajnos ez volt az utolsó alkalom, hogy Cesare atya így ünnepelhette meg a helyi közösség hősét. Bő egy évvel később, 2018. július 6-án az öreg tisztelendő atya 96 éves korában elhunyt, anélkül hogy láthatta volna, ahogy a helyi fiú még egyszer nyer.

Cesare atyát óriási tömeg kísérte el utolsó útjára, Valentino Rossi azonban bármennyire is szerette volna, nem lehetett velük. Nem lehetett, mert épp Németországban versenyre készült, hogy a világ legjobb motorversenyzőivel küzdjön meg, és ismét az életét kockáztassa a dicsőséget hajszolva, mind saját maga, mind szülővárosa számára, hogy öregbítse hírnevét, és Tavullia lakóinak ismét okot adjon arra, hogy megszólaltassák a Szent Lorenzo-templom harangjait. Abban pedig senki sem kételkedett, hogy Cesare atya áldását adta volna arra, hogy így tegyen, talán kacsintott és rámosolygott volna, elmondott volna érte egy imát és néhány utolsó biztató szót. „Menj, fiam! Mutasd meg nekik. Mutasd meg mindnyájuknak. Én veled leszek. Hajrá, Rossi!”

1. fejezet

A kis Valentino

„Valentino első emlékei a paddockhoz, azaz a boxutca mögötti istállóhoz kapcsolódnak, és ahhoz, hogy amikor otthon volt, motorkerékpárokkal játszott más játékok helyett.”

Graziano Rossi

Tavullia kis települése évszázadokon át megbújt Pesaro és Urbino megyében, Észak-Olaszország domboldalai között, anélkül hogy a nagyvilágon bárki különösebb tudomást vett volna róla, azokat leszámítva, akik számára az otthont jelenti.

Voltak a történelemnek korszakai, amikor a kisváros azon kapta magát, hogy részévé vált a világ dolgainak, leginkább Olaszország egyesítésének küzdelmes időszakában a 19. században, majd legközelebb a II. világháborúban, amikor a környék az Olasz Ellenállás melegágya lett. Az idő nagy részében azonban, egészen az 1990-es évek végéig, Tavullia egy álmos kisváros volt, ahol a bő 7000 főnyi lakosság békében és ismeretlenségben élte életét. Még csak turisztikai célpont sem volt, mivel a turisták mind a közeli olasz Adriára özönlöttek: Rimini és Cattolica strandjaira igyekeztek, vagy Urbinóba és San Leóba látogattak kulturális és építészeti élmények után kutatva, biztosítva Tavullia lakóinak a csendet és nyugalmat.

1954. március 14-én azonban egy kisfiú született a közeli Pesaróban, ami olyan események sorozatát indította el, amelynek köszönhetően később Tavullia nevét az egész világ megismerhette. A kisfiú egy bútorasztalos apa és egy háztartásbeli anya gyermekeként látta meg a napvilágot, és Graziano Rossi névre keresztelték. Vezetékneve gyakori volt az országban, idővel mégis rajongók ismételgették.

Három évvel később ugyanabban a városban egy másik teljesen hétköznapi házaspár, egy sofőr és egy ápolónő kislánya született meg, akit szülei Stefania Palmának neveztek el. A Palma család a Rossi család szomszédságában élt, így Graziano és Stefania együtt nőtt fel. Fiatalon egymásba szerettek, végül pedig 1978 októberében összeházasodtak. Életüket valószínűleg helyben és nyugodtan élték volna le, ha Graziano nem vált volna a motorkerékpárok rajongójává, és nem utazta volna be a világot, hogy motorversenyeken vegyen részt.

A jövőt ismerve könnyű lenne megfeledkezni Graziano Rossi versenyeredményeiről, vagy jelentéktelennek minősíteni őket, de ez méltánytalan lenne id. Rossival szemben: egy versenyző sem jut el a világ legrangosabb motorversenyére úgy, hogy nem kiemelkedően jó. Ez még az 1970-es években sem volt lehetséges, amikor még egy saját járgány is elég volt a dobogós helyekért való küzdelemhez. Graziano Rossi a karrierje csúcsát jelentő években olyan nagyágyúkkal versenyzett mint Barry Sheene és id. Kenny Roberts. Jó versenyző volt, kétség nem férhet hozzá.

A versenypályán kívül kissé romantikus és nemes lelkű – versenyzői karrierje előtt általános iskolában tanító – Graziano 1971-ben, tizenhét évesen, egy 250 cm^3-es Maicón kóstolt bele a motokrosszversenyek világába, és hamar felfedezte a benne lakozó ámokfutót, amikor fejére csatolta bukósisakját. A hétköznap nyugodt, jókedélyű férfiból agresszív, félelmet nem ismerő fenegyerek vált, amikor motorozott, és ez a kettősség tökéletes egyensúlyt teremtett neki, mivel megélhette személyisége mindkét szélsőségét.

Graziano 1975-ben, huszonegy évesen vett részt élete első országúti versenyén, egy 250 cm^3-es, léghűtéses Benellin, a Rómához közeli Vallelunga versenypályán, és ettől a pillanattól kezdve gyorsan haladt előre az országúti versenyek ranglétráján, és ért el lenyűgöző eredményeket. 1978-ban már a 250 cm^3-es világbajnoki nagydíjért versenyzett. Erre úgy szokás tekinteni mint a második legrangosabb nagydíj-kategóriára az elsőnek számító 500 cm^3-es osztály (a mai MotoGP, azaz gyorsaságimotoros-világbajnokság) után. Rossi már második világbajnoki versenyszezonjában három versenyt is megnyert Morbidellijén, majd az 1979-es szezont harmadikként zárta, olyan versenyzők mögött, mint Kork Ballington és Gregg Hansford, akik mindketten gyári Kawasaki versenymotoron versenyeztek. A teljesítménye elég lenyűgöző volt ahhoz, hogy felhívja magára – a kétkerekű Forma–1-ként ismert – 500 cm^3-es osztály csapatfőnökeinek figyelmét.

Ugyanebben az 1979-es évadban Rossi csereversenyzőként bemutatkozott az 500 cm^3-es osztályban, és legjobb, kilencedik helyezését az olaszországi Nemzetek Nagydíján, Imolában érte el, amely neki hazai pálya volt. Amikor a Suzuki lehetőséget biztosított neki egy szezonvégi versenyre, ismét Imolában, egy gyári verseny RG500s-en, Rossi két világbajnokot, Barry Sheene-t és id. Kenny Robertset is maga mögé utasította, ezzel szerezve magának teljes értékű helyet a világ legrangosabb motorversenyén.

Az 1980-as szezonnak már egy Nava Olio Fiat Suzuki RG500-zal vágott neki, és a teljes évadot végigversenyezte az 500 cm^3-es világbajnoki nagydíjon. Graziano Rossi eljutott az első osztályba.

Steve Parrish sokszor versenyzett Graziano ellen, és sok időt töltött vele a pálya zárt, csapatok számára fenntartott részén, a paddockban, de legjobban arra emlékszik, hogy az olasz férfi milyen hatással volt akkoriban a nőkre. „Bomlottak érte a nők, még az akkori barátnőm is! – emlékszik vissza. – Még Barry Sheene felesége, Stephanie is odavolt Grazianóért. Az összes nő majd’ elájult tőle. Vállig érő haja volt, a bőrruhája mindig tökéletesen állt neki, és kedves, közvetlen stílusa volt. Velejéig olasz volt, igazán elbűvölő. Ő volt a boxutca szépfiúja.”

A motoron mindig laza és gyors Rossitól négy keréken sem álltak messze a balesetek, így az 1980-as versenyszezonnak egy szezon előtti autórali során szerzett súlyos agyrázkódást okozó fejsérüléssel vágott neki. „Igazi seggfej módjára ütköztem – mesélte a balesetről. – Teljes mértékben az én hibám volt.” Bármilyen lazán is viszonyult a következő években ehhez a balesethez, annak mégis súlyos következményei voltak a karrierjére nézve. Végső soron azt okolta azért, hogy a versenyzői csillagának felfelé ívelő pályája véget ért. Úgy vélte, hogy soha nem tudta visszaszerezni a baleset előtti formáját. „Ötödikként végeztem a világbajnokságon, de nem voltam olyan formában, mint az azt megelőző években” – ismerte el.

Rossi így is kétszer állt a dobogón abban az évben, élete legjobb alakítását nyújtva az 500 cm^3-es osztályban, amikor másodikként ért célba a gyors és kanyargós asseni pályán Hollandiában. A szezont végül Roberts, Randy Mamola, jó barátja, Marco Lucchinelli és egy másik olasz versenyző, Franco Uncini mögött zárta. A világbajnokságot a következő évben Lucchinelli, még egy évvel később pedig Uncini nyerte meg. (Roberts 1980-ban harmadszor lett világbajnok.) Jól látható tehát, hogy Rossi igencsak illusztris társaságban versenyzett, és állt helyt derekasan, annak ellenére, hogy úgy érezte, élete legjobb formáját az autórali során elszenvedett balesetben elvesztette. Fel is merült a kérdés, hogy mennyire lehetett volna jó Rossi, ha nem szenvedett volna fejsérülést.

Don Morley a világ egyik leghíresebb sportfotósa, aki az 1970-es években együtt dolgozott Rossival. Ő úgy véli, Rossi egészen a csúcsig juthatott volna. „Graziano igazán nagyszerű motorversenyző volt – mondja. – Azok egyike volt, akiknek a statisztikája rossznak tűnik, holott ő nagyon is jó. Az én szememben a világ négy legjobb motorversenyzőjének egyike volt akkoriban. Nekem tűnt fel először Mike Hailwood, és én írtam róla először. Ugyanezt mondhatom el Phil Readről is, és én voltam az első, aki megjósolta, hogy a nagydíjat amerikai versenyzők fogják uralni, és ez így is történt az 1970-es és 1980-as években. Ugyanilyen megérzésem volt Graziano Rossival kapcsolatban is. Úgy éreztem, határozottan elég jó ahhoz, hogy világbajnok legyen a 250, a 300 vagy akár az 500 cm^3-es kategóriában is.”

Rossi azonban akkor is esett, amikor nem volt indokolt. Így járt például a Brit Nagydíjon 1979-ben, amikor 2,5 másodperces előnye volt, de három kanyarral a vége előtt elesett. Legalábbis így látták a kívülállók. Morley állítja, hogy annak az esésnek az igazi oka a balszerencse volt, és az, hogy Rossinak túl kellett pörgetnie a gyengécske Morbidellijét. „Az évek során rengetegszer érte balszerencse, és erre ez a Brit Nagydíj csak egy példa. Kork Ballington és Gregg Hansford mögött ott volt a technika, 250 cm^3-es Kawasakik, amelyek szinte legyőzhetetlenek voltak, Rossi mégis kis híján megverte őket a Morbidellijével, amelyet egyfős csapat módjára használt, biztonsági tartalékok és hasonlók nélkül. Ha nem lett volna az a teljesen szükségtelen esés, amikor megpróbált valakit lekörözni az utolsó körben, megverhette volna Ballingtont és Hansfordot, és azt hiszem, világbajnok lehetett volna abban az évben. Így viszont harmadik lett a bajnokságban.”

A túl sok esés miatt elszenvedett sérülések azonban elkezdték megbosszulni magukat. „Egészen addig úgy gondoltam, engem nem érhet sérülés és fájdalom, mint másokat – mondta Graziano. – Soha nem kötöttem a fájdalmat a versenyzéshez. A baleseteimnek azonban a motivációm látta kárát: éreztem, hogy nem tudok már annyit adni, mint korábban.”1 Azt is észrevette, hogy nem emlékszik már úgy dolgokra, mint azelőtt. A fia diplomatikusan úgy fogalmaz, hogy id. Rossit a mai napig „emlékeztetni kell dolgokra”.

Két évig még versenyzett a nagydíj 500 cm^3-es osztályában, de soha nem ért el a 11.-nél jobb helyezést a bajnokságban. Aztán 1982 végén Imolában, egy Marlboro Yamaha YZR500-on versenyezve, 240 km/h fölötti sebességnél Rossi a Villeneuve-kanyarban kirepült. Ezt követően tudta, hogy motorversenyzői karrierje véget ért.

„Fél napig kómában voltam, de dr. Costa véghez vitte az egyik első csodatettét, és megmentette az életemet. Elérkezett az ideje, hogy abbahagyjam.”2

Costa az olasz orvos, aki megalapította a Clinica Mobilét (mobilklinika), amely a mai napig ott van minden nagydíjon, és ellátja a sérült versenyzőket. A nagydíjak versenyzői számára Costa igazi csodatévő, akinek nevéhez számtalan versenyző életének és karrierjének megmentése fűződik. A Clinica Mobile minden egyes szezonban nagyjából 3000 orvosi beavatkozást végez a nagydíj három osztályában, és amellett, hogy megmentette Graziano életét, Costa később Rossi fia mellett is ott volt, amikor leginkább szüksége volt rá.

Graziano balesetéről Costa így nyilatkozott: „Meghalt. Graziano Rossi meghalt abban a kanyarban. Mivel az a kanyar nagyon veszélyes volt, egy nagyon jó orvost helyeztem oda, aki másodpercek alatt odaért hozzá, és újraélesztette.”3

A balesetet túlélte ugyan, de Don Morley szerint mindenképp pontot tett Rossi versenyzői karrierje végére: „Volt az a súlyos balesete a raliversenyen, és kis híján meghalt. Súlyos fejsérülést szenvedett. Amikor aztán Imolában a motorral esett el, és ismét beverte a fejét, megmondták neki, hogy ha ez még egyszer előfordul, bele fog halni. Így nem volt választása, abba kellett hagynia a versenyzést. Azt gondolom, ha nincs az a sérülés, Graziano szinte biztos világbajnok lett volna.”

Graziano Rossi tehát kapott még egy esélyt az életre. De mit kezdjen vele? Még csak huszonnyolc éves volt, amikor abbahagyta a versenyzést. Ott állt előtte az egész élet. Továbbra is részt vett autóversenyeken, de csak hobbiként, soha nem professzionálisan. Élete legnagyobb részét a családjának szentelte, felnevelte a fiát, akire kétségkívül nagyon büszke volt.

„Az autóralis balesetét követően távol maradt, hogy felépüljön fejsérüléséből, majd meglátogatott minket a paddockban, hogy megmutassa nekünk a kisbabáját – mondja Morley. – Rettenetesen büszke volt rá. Természetesen akkor még egyikünk sem tudta, hogy az a kisbaba miket visz majd véghez. Emlékszem, hogy Graziano rég nem látott barátként üdvözölt, én pedig csináltam pár képet róla, ahogy büszkén karjában tartja a kisfiát. És az a kisfiú nem volt más, mint Valentino Rossi.”

*

Urbino középkori fallal körbevett városa Észak-Olaszország közepén, a Marche régióban fekszik, Tavulliától mintegy 30 kilométerre délnyugatra. Nyugodt, elegáns és kulturált hangulatával az ország egyik legszebb városa. Világörökségi helyszín, és egyetemi város, valamint a híres reneszánsz művész, Raffaello szülővárosa. 1979. február 16-án Urbinóban ismét született valaki, akinek sorsa hírnév és nagyság volt, bár egy teljesen másik területen.

Valentino Rossi mindössze négy hónappal azelőtt született, hogy az apja megnyerte élete első 250 cm^3-es nagydíját. Később sokan gondolták, hogy Graziano és Stefania azért nevezte el első gyermekét Valentinónak, mert két nappal Valentin-nap után született, de ez tévedés. Graziano első krosszmotorját a legjobb barátja építette, akit történetesen Valentinónak hívtak. Ők ketten fiatalon elválaszthatatlan barátok voltak, és együtt vállaltak alkalmi munkákat, hogy a motorversenyzői ambícióikat finanszírozni tudják. Graziano teljesen maga alatt volt, amikor Valentino mindössze 18 évesen belefulladt a Földközi-tengerbe, de gondoskodott róla, hogy barátja neve tovább éljen egy új nemzedékben. Graziano számára sosem volt kétség afelől, hogy ha valaha fia születik, legjobb barátjáról Valentinónak fogja nevezni.

Graziano Rossiról csak jót lehet mondani. Jóvágású, két lábbal áll a földön, intelligens, vidám természetű. Vagy a véletlenek alakították így, vagy születésétől fogva ilyen, de csupa nyerő jellemvonása van, és bármennyit is tanított a fiának a motorversenyzés művészetéről, leginkább ezekkel járult hozzá Valentino Rossi sikereihez. Az apjától örökölt könnyed természete és kellemes sármja, valamint gondtalan világnézete igazi áldás Valentino számára, nem csupán olyankor, amikor a versenyzéssel járó elkerülhetetlen kudarcokkal kell megbirkóznia, de olyankor is, amikor a világhírnév könyörtelen nyomásával kell megküzdenie.

Időnként Graziano is különc hippi módjára viselkedik, bár még olyankor is megnyerő. Igaz, hogy ő minden idők legnagyobb motorversenyzőjének az apja, mégis autójával jár a versenyekre Európa-szerte – nagyrészt azért, mert utál repülni –, és az autója csomagtartójában alszik a paddockban. Graziano nem jár ötcsillagos hotelbe. Sőt, fia is hiába hívja a saját, több száz milliós lakóautójába, mert Valentino ritkán tér nyugovóra éjjel 1 óra előtt, Graziano viszont szeret korán lefeküdni aludni. „Autóval megyek, és az autóban is alszom, amikor megérkezem – magyarázza látszólag különc viselkedését. – Szeretek a paddockban lenni, mert szeretem látni Valentinót, amikor a nap végén már ellazul. Nem állítom, hogy ez a pénzről szól, de butaságnak tűnik azért fizetni, hogy aludjak valahol… Egy BMW kombim van, és megvan mindenem, ami egy jó éjszakai alváshoz kell. Pont olyan kényelmes nekem, mint egy ágy.”4

Amikor 1982-ben, az imolai súlyos balesete után a fejét a kórházban kopaszra borotválták, Graziano elhatározta, hogy ha a haja visszanő, többet nem vágatja le. Régen, még versenyzőként is hosszú haja volt, de az semmi ahhoz képest, ami később jött. Mire Valentino versenyezni kezdett, apja haja olyan hosszú volt, hogy folyton derékig érő lófarokba volt kötve. Csak 2000-ben vágta le, amikor fia megnyerte az 500 cm^3-es világbajnokságot. Így állapodtak meg, és Graziano be is tartotta, amit ígért. „Nem fogadásról volt szó – mondta akkoriban. – Csupán így akartam kifejezni elismerésemet és szeretetemet.”

Ilyen ember az az apa, aki a fiatal Valentino Rossit terelgette első éveiben. Utólag látszik, hogy a fiú jobb kezekben nem is lehetett volna. Különösen, mivel amíg apja, Graziano volt a jang, addig anyja, Stefania töltötte be a jin szerepét. Apuka volt a különc hippi, anyuka pedig a racionalitást és a „normalitást” képviselte. Általában véve ő testesítette meg kettejük közül a józan észt és a tekintélyt. A tavulliai önkormányzat földmérőjeként azt remélte, hogy ha a fia felnő, mérnök vagy építész lesz belőle. Ezek éppúgy elismert foglalkozások Olaszországban, mint bárhol máshol.

Az apja és anyja közötti különbség a fiatal Valentino személyiségét nagyon kiegyensúlyozottá tette, és ennek emlékére később személyiségének e két oldalát a bukósisakján híressé vált nap-hold mintával örökítette meg. Graziano és Stefania számára azonban ez a különbség túl nagynak bizonyult, így végül 1990-ben, amikor Valentino mindössze tizenegy éves volt, elváltak.

Bár Valentino az anyjával élt a Montecchio nevű faluban (látszólag azért, mert Graziano későn járt haza, és ez nem tett volna jót neki), ugyanannyi időt töltött az apjával is, aki mindössze 6 kilométerrel lakott odébb, Tavullia külterületén. Nem voltak veszekedések, traumák, és ami egy tizenegy éves gyerek számára létfontosságú, Valentino nem érezte úgy, hogy kétfelé kellene szakadnia, és nem került egy egymással hadakozó házaspár két tagja közé. Szülei továbbra is jóban voltak, és Valentino kedve szerint lehetett bármelyiküknél. „Mindnyájan boldogok voltunk, mert jóban voltak, és közel laktak egymáshoz” – mondta Valentino.

Stefania így nyilatkozott a válásról a Rossi életrajzát író Mat Oxley-nak: „Azt hiszem, csak azért vett el, mert össze volt zavarodva. Nagyon fiatalon találkoztunk. Azt hiszem, ezért nem működött.”5

Bár Valentino az anyjánál lakott, Graziano házában volt az összes érdekesség. Ha pedig egy fiú a motorversenyzői nagydíj paddockjába születik bele, csak idő kérdése, hogy ezek a dolgok érdekelni kezdjék. „Valentino első emlékei a paddockhoz kapcsolódnak, és ahhoz, hogy amikor otthon volt, motorkerékpárokkal játszott más játékok helyett” – mondta Graziano Michael Scottnak, amikor a Motocourse 1997-ben, először érdeklődést mutatott Rossi iránt. (1976-os indulása óta a Motocourse a nagydíjak részletes nyilvántartójává vált. Valentino először az 1980/1981-es kiadásban szerepelt, kisbabaként, apja karjában.) – „Hároméves volt, amikor abbahagytam a versenyzést. Addigra már ismert néhány versenyzőt, nézegette a versenyekről szóló könyveket és fényképeket, és beszélt a motorokról.”6

Steve Parrish emlékszik, ahogy a kis Rossi a versenynapokon mindenki agyára ment. „Emlékszem, hogy gyerekkorában ott lábatlankodott a paddockban, kismotoron vagy biciklin, és mindenkinek az útjában volt. Ugyanolyan volt, mint mindenki más gyerekei akkoriban, pl. id. Kennyi Robertséi vagy az összes többi gyerek. Ő is csak egy volt közülük, ott lézengett a paddockban, és ott is nőtt fel.”

Nem sokkal később a paddock kisfiúja maga is motorozni akart. Graziano szerint Valentino először akkor ült motorra, amikor még biciklizni sem tudott. 1982-ben, két és fél éves korában, apja vett neki egy gyerekeknek való mini krosszmotort, és a kis Rossi egyből nekilátott, hogy apja házából és térköves udvarából versenypályát rögtönözzön. A motor úgy nézett ki, mint egy kis chopper, és bár sem az apa, sem a fia nem emlékszik, milyen márkájú volt, arra mindketten emlékeznek, hogy gyárilag volt rajta kitámasztókerék, amely mindössze három napig maradt rajta, utána levették. Valentino mindig gyorsan tanult. Úgy tűnhet, hogy túlságosan korán kezdett motorozni, valójában viszont korunk szinte minden világbajnoka 3-4 évesen kezdte. Nem lehet később pótolni azt, amikor az ember motoron nő fel, elsajátítva az egyensúlyozás és a csúszkálás művészetét, és a gázkar kezelését, amíg az embernek a vérében nem lesz, és úgy tűnik, minél előbb kerül erre sor, annál jobb. Ennek ellenére ez viszonylag új jelenség. Mindössze egy generációval korábban teljesen lehetséges volt tizenhat évesen kezdeni a motorozást, és sikeres versenyzővé válni. Manapság tizenhat éves versenyzők nyerik a világbajnoki versenyeket. A későn kezdőknek esélyük sincs.

Graziano szerint a kis Valentino „okos és aranyos” gyerek volt. Érdeklődő, kíváncsi, jó természetű és jó magaviseletű volt, bár a tanulás nem érdekelte (a tankönyveit az anyja olvasta fel neki, amikor eszében sem volt megcsinálni a házi feladatot). Annál inkább érdekelte a gitározás és a foci. Sok barátja volt Tavulliában, és manapság is leginkább e kisváros zárt belső köreihez tartozik. Köztük is vezető szerepet tölt be Alessio „Uccio” Salucci, aki 1996 óta gyakorlatilag minden nagydíjon Valentino jobbkeze. Biztatja, támogatja, és az állandóságot képviseli számára a folyamatosan változó világban. Azon kevesek egyike, akik egyenrangúak Valentinóval, mivel jóval azelőtt ismerték meg, hogy híres, gazdag és befolyásos lett volna. Ez a tény önmagában is nagyon fontos: az ő jelenléte, valamint az, hogy nyíltan és őszintén beszélhet Rossival, felbecsülhetetlen értékű, biztos alapot jelent. „Mióta az eszemet tudom, ismerem Valentinót. A szüleink barátok voltak, és tulajdonképpen együtt nőttünk fel – mondta Uccio 2011-ben. – Egy faluban éltünk, ugyanoda jártunk óvodába, iskolába… mindig nagyon közel álltunk egymáshoz. Emlékszem, hogy óvodában a barátaink sokszor fociztak, mi viszont elmentünk egy lejtőhöz, és legurultunk rajta a háromkerekűvel. Ezt sosem felejtem el: már akkoriban sem kerültük a veszélyt!”7

Amikor épp nem triciklin kísértette a sorsot, Rossi négy keréken kapott jó alapokat, miután ötéves korában kapott egy gokartot apjától, amit ő maga készített. A 60 cm^3-es motorhoz való vázba id. Rossi egy 100 cm^3-es motort épített házilag. Egy ilyen kicsi gyerek számára ez rettenetesen erős gép volt. Graziano és barátai egy helyi kőfejtőbe jártak, ahol széthajtott raliautókkal múlatták az időt. Amikor Valentino hozzájuk csapódott, hamarosan mindegyiküknél gyorsabb volt. Pedig volt a „murvabánya bandának” néhány szélvész tagja, például a 125 és 250 cm^3-es osztályban háromszoros bajnok, Luca Cadalora (aki később pálya melletti megfigyelőként vett részt Valentino versenyein, és osztotta meg észrevételeit azzal kapcsolatban, hogy Rossi és vetélytársai motorjai hogyan viselkednek a pálya különböző szakaszain), valamint a 125 és 250 cm^3-es nagydíj győztese, Loris Reggiani.

Valentino született tehetségnek bizonyult négy keréken, könnyedén sajátítva el a bánya laza murvával borított felületén való csúszkálást, aminek később még nagy hasznát vette. Magától értetődő volt, hogy előbb-utóbb indulni akar majd gokartversenyeken. Kilencéves korában ennek hangot is adott. A gond csak az volt, hogy Olaszországban akkor tízéves kortól indulhatott valaki gokartversenyen junior kategóriában. Graziano próbált ugyan papírokat hamisítani a fiának, hogy azok segítségével versenyezhessen, míg be nem tölti az előírt kort, de amikor ez a terv füstbe ment, Valentinónak nem volt más választása, mint várni tízéves koráig. Így legalább gyakorolhatott még egy évig a kőfejtőben.

Az iskoláskorúaknak rendezett motokrossz az a technikai sport, amelyben a motorfanatikus gyerekek a legkorábban részt vehetnek, mivel nincs olyan alsó korhatárhoz kötve, mint az aszfalton rendezett versenyek. Rossi azonban soha nem mutatott hajlandóságot az iránt, hogy terepen induljon, mert ahogy fogalmazott, vonzotta „a pálya aszfaltja”.

Így tehát Valentino Rossi versenyzői karrierje gokarttal indult 1989-ben, ő pedig azonnal az élre is tört. A következő év áprilisában megnyerte élete első versenyét, és 1990 végére összesen kilenc győzelemmel megyei bajnok lett. A fiú született tehetség volt négy keréken, de amikor ezt kezdte volna bebizonyítani, az érdeklődését Olaszország legújabb őrülete, a minimoto-versenyzés keltette fel.

Ez a sport egy csapásra meghódította Olaszországot. A motorkerékpárok a nagydíjon használt versenymotorok kicsinyített másai voltak, és bár szórakozásból felnőttek is képesek voltak vezetni, komolyan csak gyerekek mehettek velük. Amikor Rossi meggyőzte apját, hogy vegyen egyet neki, élete fordulóponthoz ért. Ahogy ő maga fogalmazott, az volt „a pillanat, amikor igazából megkezdtem tanulmányaimat, amelyek során később MotoGP-versenyzővé váltam”.

1991-ben továbbjutott az olasz országos junior gokartbajnokságba, és végül ötödik helyezettként zárta az évadot, de megnyerte első minimoto-versenyét, és rájött, hogy számára két kerék több mint négy.

Rossi első igazi versenyére a közeli Riminiben található miramarei versenypálya reflektorai alatt került sor, ahol huszadmagával indult. Ellenfelei nem mind gyerekek voltak: a minimotorok olyan népszerűek voltak, hogy az önjelölt versenyzők kultúrája viharos gyorsasággal ütötte fel fejét, és egy szerény díj ellenében bárki bérelhetett magának ilyen járgányt, és nevezhetett be vele versenyre. Aznap este azonban egyikük sem ért Rossi nyomába. Óriási előnnyel vezetett, és megszerezte élete első győzelmét két keréken. Ezt még abban az évben tizenöt másik győzelem követte, a Földközi-tenger partján gomba módra szaporodó miniversenypályák sokaságán.

Életének minimoto-versenyzőként töltött időszaka nemcsak boldog, de létfontosságú is volt, mert a rengeteg induló miatt a gyors motorozás mellett valóban meg kellett tanulnia versenyezni is. A sebesség önmagában nem volt elég ahhoz, hogy valaki a boly élére kerüljön: kellett a taktika, a könyökölés, az agresszió és a vakmerőség. Amikor végül 125 cm^3-es motoron indult a világbajnoki nagydíjért, Rossi ugyanazokat a merész taktikákat alkalmazta, mint korábban a minimotón, sokszor az idősebb, visszafogottabb versenyzők bosszúságára. Ha gokarttal versenyezni sokkal jobb felszereléssel ellátott ellenfelek ellen megtanította őt arra, hogyan veszítsen méltósággal, és várja a következő versenyt (olyasvalamikre, amikből később sem engedett), akkor minimotókkal versenyezni megtanította arra, hogyan küzdjön a győzelemért, és ez kezdettől fogva remekül ment neki.

„Gyakorolni jók – mondta később Rossi a mini-motorkerékpárokra. – Ha ilyen sok erő társul ilyen rövid tengelytávhoz, akkor az ember sokat egykerekezik, és farol a kanyarokban.”8

Graziano ez idő tájt jött rá, hogy a fia szeret a saját hibáiból tanulni, azt viszont nem szereti, ha megmondják neki, hogyan versenyezzen. Bár mindig volt tanácsa Valentino számára, Graziano tudta, hogy a fia nem mindig kíváncsi azokra. „Tízéves volt, amikor utoljára adtam neki tanácsot úgy, mint apa a versenyzőnek – mondta Maria Guidotti újságírónak 2015-ben. – A Misanóhoz közeli Cattolica gyerekmotor-versenypályáján voltunk. Valentino az első helyről indult, és úgy döntött, hogy a pálya jobb oldaláról indul, mert az első kanyar jobb oldalon volt. A rajtrácshoz mentem, és azt javasoltam neki, hogy a bal oldalon kezdjen, hogy a külső íven mehessen el. Vale rám nézett a sisakplexi mögül, és azt mondta: »Apa, majd én eldöntöm!«”9

Valentino jobban szeretett a saját maga módján tanulni, és ha ez azt jelentette, hogy a nehezebb utat választja, és a hibáiból tanul, hát legyen. Ahogy ő fogalmazott: „Ha hibát követek el, annak az én hibámnak kell lennie.” De ez nem azt jelenti, hogy nem gondolta legalábbis meg, amit az apja mondott. „Sokat beszélek vele, mert okos, és jó tanácsokat ad nekem – magyarázta Rossi, már jóval később. – Amikor versenyezni kezdtem, és mondott valamit, nem érdekelt, mert fiatal voltam, de mostanában jobban hallgatok rá. Szerintem ez teljesen normális.”10

Szintén ekkortájt kezdett kialakulni az a Rossi-kép, amely később világhíres lett. A tradicionális 46-os száma már híresebb, mint Barry Sheene kabala 7-ese. Sheene volt az első világbajnok, aki visszautasította az 1-es számot, és maradt a 7-esnél, amikor 1976-ban megszerezte a bajnoki címet. Huszonöt évvel később, 2001-ben Rossi volt a második versenyző, aki így tett, folytatva a minimoto-versenyzőként alapított hagyományt. „Megtudtam, hogy apám, Graziano is ezt a számot használta, amikor 1979-ben, a születésem évében 250-es Morbidellijével megnyerte első nagydíját – fejtette ki Rossi. – Ezért döntöttem úgy, hogy megtartom a 46-os számot a világbajnokságra.”11

Aztán ott volt a bukósisakján a tapadókorongokkal rögzített tini nindzsa teknőc plüssjáték, amely emlékeztetett arra, hogy Valentino Rossi még gyerek, jóllehet villámgyors. Ugyanaz a teknőc (egész pontosan Michelangelo), kopottan és fakón ugyan, de a mai napig elkíséri Rossit minden versenyére. Már vagy huszonötször megkerülte a földet. „Az a kabalám – mondta Rossi. – Tízéves koromban vettem, amikor anyámmal voltam a boltban, és azóta mindig velem van.” A plüss már nincs rajta a híres AGV bukósisakján, helyette Vale egy teknőst tetováltatott a hasára babonából. A motorversenyzők roppant babonásak, és ez alól Rossi sem kivétel: ha az ember hivatásszerűen dacol a halállal, minden segítség jól jön.

Bukósisakja egy Kevin Schwantz-replika volt, mivel a száguldó amerikai, az 1993-as 500 cm^3-es világbajnokság győztese volt Rossi versenyzői példaképe. Az ő langalétákra jellemző motorozását később gyakran hasonlították Schwantzéhoz, ami minden bizonnyal örömére szolgált.

Az is minden bizonnyal örömére szolgált volna, ha tudta volna, hogy Kevin Schwantz egyszer személyesen is megnézte az egyik versenyét, és megdöbbenve látta, milyen jó Rossi már fiatalon is.

„Amikor először láttam őt versenyezni, Aldo Drudival voltam. (Később ő festette Rossi híressé vált sisakjait.) Elmentem valahova Rimini mellé, talán Riccionébe, egy gokartpályára, hogy megnézzem egy kismotorversenyét. Aldótól hallottam, hogy ő Graziano fia, és milyen gyors azokon a minimotorokon.”

Ez egy kétórás, hosszú távú verseny volt. Minden csapatban két versenyző volt, akik egymást váltva tettek meg szakaszokat. Rossi csapattársa indult elsőnek, akinek sebessége Schwantzot teljesen lenyűgözte, de igazán csak akkor lepődött meg, amikor a fiatal Valentino került sorra. „Valentino csapattársa jelentősen gyorsabb volt, mint mindenki más a versenypályán, de amikor váltottak, és Valentino pattant fel a motorra, nem lehetett nem észrevenni, hogy mennyivel gyorsabb volt – talán kétszer annyival. Sokkal gyorsabb volt, mint a csapattársa, és a csapattársa sokkal gyorsabb volt, mint mindenki más, aki az első szakaszon versenyzett.”

Schwantz már Valentino karrierjének ebben a korai szakaszában tudta, hogy valami különlegesnek volt a tanúja. „Már akkor arra gondoltam, hogy itt van valaki, aki megoldotta, hogy ilyen fiatalon versenyzői tudást építsen fel, gyakoroljon és tökéletesítse technikáját az aszfalton. És mivel olyan apja volt, mint Graziano, aki szintén versenyzett, úgy voltam vele, csak idő kérdése, hogy elég nagy és elég idős legyen ahhoz, hogy a nagydíjért induljon. Legalábbis akkor, ha semmi nem vonja el a figyelmét, ha nem talál magának semmit, amit jobban szeret a motoroknál. Nekem nehéz lett volna ilyesmit találnom, és úgy tűnik, Valentinónak is. Szóval rögtön az első alkalommal, amikor versenyezni láttam, tudtam, hogy igazán különleges.”

Két és négy keréken egyaránt sikereket aratva Rossinak el kellett döntenie, melyik ágban versenyezzen tovább, miután mindkettőbe belekóstolt. Bár többször elhangzott, hogy a pénz nagyban befolyásolta a döntést, Rossi állítja, hogy választása végül a motorok iránt érzett nagyobb szenvedélyén múlt, azt viszont elismeri, hogy a pénznek is volt benne szerepe. Bár mindig komolyan vette a gokartversenyzést, részben azért, mert az a világ még alacsonyabb szinten is professzionálisabb, Valentino számára a minimoto olyan volt, mintha játszana („Mindig úgy éreztem, hogy a gokarttal versenyeztem, a minimotorokkal pedig játszottam.”), és a motorozás puszta élvezete soha nem múlt el, és kulcsfontosságú szerepet játszott a sikerében. Amíg sok másik versenyző nehezen birkózik meg azzal az óriási nyomással, amellyel az jár, hogy több százmilliós csapatokban versenyeznek a MotoGP-ben, Rossi soha nem felejtette el, miért is kezdett el valójában versenyezni: azért, mert szerette csinálni. Jól ismert mondás a nagydíj paddockjában, hogy egy boldog versenyző gyors versenyző, és úgy tűnik, Rossi ennek az élő példája. Amint lecsukja a sisakja plexijét, és elindul a boxutcából bármelyik MotoGP-versenyen, újra azzá a kisfiúvá válik, akinek tini nindzsa teknőc van a sisakján, és ennek a hozzáállásnak köszönhető, hogy sokkal tovább maradt e sport élvonalában, mint bármelyik másik versenyző.

Rossi mindig szenvedélyesen szerette a sebességet, és ha ezt párosítjuk a dolgok gyorsabbá tétele iránt érzett veleszületett érdeklődésével, az eredmény mindent elsöpör. „Mindig végtelenül érdeklődő volt, de a gyerekek ilyenek – mondta később Graziano. – Nagyon szeretett különösen nehéz feladatokat megoldani, de a gyerekek ezt mind szeretik. Minden gyerek tehetséges, de néha nem tudnak róla, vagy nem tudják, miben tehetségesek. Valentino nagyon tehetséges volt. Az apák eleinte a saját kedvenc játékaikkal játszanak a gyerekeikkel. Valentino nagyon megszerette a sebességet. Szerintem nehéz nem érezni szenvedélyt a sebesség iránt. Valentino tehetséges volt, szeretett versenyezni, és a versenyzés lett az élete.”12

De az anyagiak is fontosak voltak, amikor Rossi arról döntött, hogy négy kerékről kettőre vált. A kora miatt feljebb kellett volna lépnie a 100 cm^3-es osztályba az országos gokartbajnokságban 1992-ben. (Egészen addig a 60 cm^3-es osztályban versenyzett.) Ez viszont 100 000 lírába (kb. 1,6 millió forint mai áron) került volna egy idényre. Tudta, hogy ez óriási terhet róna a szüleire, és ez nagyban közrejátszott Rossi azon döntésében, hogy abbahagyta a gokartozást, és a sokkal olcsóbb minimoto-versenyzés felé fordult. Ahogy Valentino a 2005-ös, Mi lett volna, ha meg se próbálom? című önéletrajzi könyvében fogalmazott: „Számomra nem volt nehéz a választás. Tudtam, mit akarok. Egyre nagyobb szenvedélyt éreztem a motorozás iránt.” De azért azt is bevallja, hogy a pénz is gondot okozott: „A motorozás számomra nem B terv volt. A dolgok pénzügyi vonzata befolyásolta a döntésemet, de nem azok miatt döntöttem így.”13

Bár Graziano és Stefania anyagi biztonságban élt, részben Graziano takarékossága miatt, egyikük sem volt különösebben gazdag, ezért 1992 telén, a megyei minimoto-bajnokságot megnyerve, Cattolica és Tavullia között az autóban Rossi fejében megszületett a döntés, amikor feltette apjának a kérdést: „Miért nem motoron versenyzünk?” Rossi ez alatt a normál méretű motorkerékpárokat értette, nem a miniket, mivel 1993-ban töltötte be a tizennegyedik évét, amikor is elég idős lett ahhoz, hogy azokkal versenyezzen. Sokkal olcsóbbnak ígérkezett a gokartozásnál, és az odáig vezető út is simának tűnt, köszönhetően Graziano kiterjedt motorkerékpáros kapcsolatainak. A tizenéves Rossi ötlete teljesen logikus volt, de könnyű elképzelni Graziano reakcióját: egykori klasszis motorversenyzőként bizonyára büszkeséggel töltötte el, hogy fia a nyomdokaiba lépett, de az érem másik oldala, hogy minden motorversenyző tudja, mennyire veszélyes ez a sport. Valentino döntése könnyen méregpohárrá válhat. Vajon bátorítani kellene? Anyjának is nehéz dolga volt. Korábban rendszeresen járt férje versenyeire, még abban az időben, amikor a modern biztonsági intézkedések ismeretlenek, a halálos balesetek pedig nagyon gyakoriak voltak. Pontosan tudta, mi történhet. Ugyanakkor azt is tudta, hogy fia óvatos, és korántsem annyira kockázatvállaló, mint Graziano volt, így támogatta Valentino döntését.

Niall Mackenzie egykori 500 cm^3-es GP-versenyző és háromszoros Brit Superbike-bajnok, akinek fiai, Taylor és Tarran, egyaránt szereztek brit bajnoki címeket. Szülőként így emlékszik vissza az erkölcsi dilemmára, amellyel szembe kellett néznie, amikor arra bátorította a gyerekeit, hogy motorozzanak: „Amikor a gyerekek minimotorokon kezdenek menni, egész nap motorozhatnak, és annyit esnek, amennyit akarnak, sosem lesz semmi bajuk. Jó időtöltés. Aztán viszont rákapnak az ízére, egyre többet akarnak belőle, és mire az ember feleszmél, ott áll egy igazi, nagy versenypálya boxutcája mellett, és a gyerekei igazi versenymotorokkal száguldanak el előtte.” Ekkor döbbent rá Niall és a felesége, hogy mit is tettek. „Akkor viszont már túl késő – mondja ő. – Az ember már nem tilthatja meg nekik. Azon gondolkodtunk, vajon helyesen cselekedtünk-e. Akkor jöttem rá, hogy szülőként az ember zsigerből védi a gyerekeit, nem pedig veszélyes dolgokra biztatja őket. Ekkor beszélgettem el nagyon komolyan a fiúkkal a sport veszélyeiről, és biztos vagyok benne, hogy Graziano is ezt tette Valentinóval. Amíg pontosan tisztában vannak a veszélyekkel, és elfogadják azokat, az ember csak annyit tehet, hogy próbál arról gondoskodni, hogy amennyire lehet, biztonságban legyenek. Mi versenyzők, mind ismerünk szülőket, akik verseny során elszenvedett baleset miatt vesztették el a gyereküket, ezért tudjuk, hogy nem babra megy a játék.”

A Rossi motorversenyzői karrierje szempontjából sorsdöntő próbára Tavulliától csupán néhány kilométerre lévő misanói nemzetközi versenypályán került sor, ahol a mai napig rendeznek MotoGP-versenyeket. Valentino úgy tervezte, hogy kölcsönkér egy barátjától egy 125 cm^3-es Aprilia Futura sportmotort, hogy megnézze, van-e affinitása a felnőtt méretű motorokhoz. Ez Graziano szerint is jó ötlet volt, és 1992 novemberében megbeszélték, hogy elmennek egy nyílt pályanapra. Ebből lett aztán az a nap, amely örökre megváltoztatta a motorversenyek világát, és e sport valaha látott legfényesebb karrierjéhez vezetett.

2. fejezet

A kis aszfaltbetyár

„Annyira hangos volt, hogy csak arra tudtam gondolni:
Vigyék innen ezt a gyereket!”

Neil Hodgson

Volt abban egy kis susmus és csalás, amikor Valentino Rossi először ment igazi versenypályára. Tizenhárom évesen még túl fiatal volt ahhoz, hogy felmehessen a Tavulliától 15 kilométerre északra található misanói pálya szent aszfaltjára a nyílt napon. Rendíthetetlenül várt magánál idősebb barátjára, Maurizio Paganóra, hogy az regisztrálja magát az irodában, majd kölcsönvette Pagano 125-ös Aprilia Futuráját, és kiment vele a pályára, mintha ő lenne Pagano. 1992 novemberét írtuk, és ez volt az első nap, amikor Valentino Rossi felnőtt méretű motorkerékpárt vezetett.

Bár meg kellett küzdenie az Aprilia méretével és súlyával – a 140 kg-os motor jóval nehezebb és nagyobb volt, mint bármi, amin korábban ment –, sőt életében először meg kellett szoknia a kuplung és a váltó használatát, tett néhány biztonságos, állandó tempójú kört, hogy fokozatosan szokjon hozzá a helyzethez, és ne rontson ajtóstul a házba, kockáztatva egy karambolt.

Bár a 29 lóerő, amely rendelkezésére állt, közel sem volt azokhoz a 290 lóerős MotoGP-szörnyekhez, amelyeket később uralt, mégis óriási ugrás volt a 4-5 lóerőhöz képest, amihez a minimotók miatt hozzá volt szokva, és elég volt ahhoz, hogy Rossit teljesen levegye a lábáról. Ez az első finom próbálkozás egy normál méretű motorkerékpáron és egy igazi versenypálya tükörsima aszfaltján teljesen megbabonázta, és soha többé nem nézett vissza. És miután eldöntötte, hogy motorral fog versenyezni, fel tudta használni Graziano kiterjedt kapcsolati hálóját.

Amikor egy versenyző gyereke maga is sikeres versenyző lesz, sokat tulajdonítanak a genetikának: ez az öröklés kontra nevelés örök vitája. Ahogy az életben más dolgok esetén is, úgy itt is valahol a kettő között van az igazság. Ha csak a genetikán múlna a dolog, akkor minden versenyző fia gyors lenne, és ez nyilvánvalóan nem igaz. Bár gyakori, hogy a paddockban felnövő gyerekek később maguk is sikeres versenyzői karriert futnak be (id. és ifj. Kenny Roberts, Ron és Leon Haslam, George és Carl Fogarty, hogy csak néhányukat említsük), még gyakoribb az, hogy a versenyzők gyerekei más utat választanak. Niall Mackenzie szerint a genetika és a nevelés „ötven-ötven százalékban” járul ehhez hozzá. „Sok olyan barátom van, akik korábban motoroztak, és a fiaikat egyáltalán nem érdekelték a motorok. Motorok között nőttek fel, és biztos vagyok benne, hogy az apáik nem beszélték le őket a motorozásról, de mégsem érdeklődtek iránta. Tehát azt hiszem, egy fiúban ehhez meg kell lennie annak a kis szikrának: akarniuk kell felszállni egy kis motorra, és felszántani vele a kertet. Minél feljebb jutnak, annál jobban kell igazán akarniuk a dolgot, mert lesznek sérüléseik, és lesz egy csomó rossz napjuk, és olyankor lehet látni, mennyire is akarják.”

Ugyanakkor az apák nem minden tulajdonságát öröklik a fiaik. Steve Parrish úgy érzi, Valentinóban megvan a versenyzők gyilkos ösztöne, amely apjában nem volt meg. „Persze Valentinóban rengeteg van Grazianóból, de Graziano az a laza sármőr volt, aki csak lófrált a paddock körül. Valentino ezzel szemben kevésbé nyugodt és kicsit ideges, türelmetlen. Ez talán anyai örökség. Valentino hevesebb, de talán Graziano tanította neki, hogy ilyen legyen. Graziano is meg akarta nyerni a versenyeket, akárcsak mi mind, de szerintem nem volt annyira elszánt ezzel kapcsolatban, mint a fia. Talán csak hiányzott belőle az a motiváció, az a tűz a lelkéből, amely megvan Valentinóban mint versenyzőben.”

Mackenzie egyetért: „Graziano egy másik korból jön. Ő egy kicsit hippi. Engem mindig George Harrisonra és arra az egész korszakra emlékeztet! Ő teljesen laza és olasz. Valentino sokkal inkább minden értelemben versenyző: teljesen összpontosít, nagyon intelligens, mindennel tisztában van, ami körülötte történik. Graziano csak egy jó fej fickó volt, aki szeretett a motorjain versenyezni, gyorsan menni és élni az életet.”

A genetika tehát csak egy része a történetnek. Ami sokkal fontosabb, az a nevelés vagy inkább a terelgetés, amit az apák adhatnak a gyerekeiknek, és talán még fontosabbak az ajtók, amelyeket kinyithatnak nekik. Sokkal valószínűbb, hogy van otthon a fészerben egy kismotorjuk, és meg tudják mutatni a gyereküknek, hogyan használják, és valószínűleg elviszik a gyereküket motorosiskolába és nyílt pályanapokra, hogy megnézzék, tehetségesek-e. És ha úgy tűnik, hogy azok, akkor nekik megvannak a kapcsolataik ahhoz, hogy a fiúk megmutathassák a csapatoknak, mit tudnak. Ehhez elég, ha felhívnak pár régi ismerőst, és régen ígért szívességekre emlékeztetik őket. Úgy tűnik, ez az igazi előnye annak, ha valakinek az apja versenyző, és Valentino ezt be is ismeri. „Grazianótól jön a motorok iránt érzett szenvedélyem. Ha neki más lett volna a munkája, vagy mást sportolt volna, akkor nem lenne ez a szenvedélyem. Ráadásul amikor versenyezni kezdtem, ő rengeteg embert ismert ebben a sportágban, így a karrierem elején könnyebb volt elindulnom.”1

Graziano régi barátainak egyike volt az 500 cm^3-es osztály 1981-es világbajnoka, Marco Lucchinelli, a 250 cm^3-es osztály GP-győztese, Loris Reggiani és az 500 cm^3-es GP-versenygyőztes Virginio Ferrari. Hozzájuk fordult Graziano, amikor a fia 1993-ban, csupán néhány hónappal a misanói próba után feljebb akart lépni a felnőtt méretű motorok kategóriájába.

Kevés tizenéves tudta volna ilyen versenyzőlegendák segítségét kérni, hogy segítsenek neki beindítani a karrierjét. Miután Graziano felhívta, Virginio Ferrari beszélt a Cagiva Motor tulajdonosával, Claudio Castiglionival, aki megígérte, hogy segít. Ő szerzett helyet Rossinak egy csapatban, amelyet Claudio Lusuardi, csapatfőnök, korábbi 50 cm^3-es GP versenyző vezetett (aki Grazianóval egy időben versenyzett). Rossi ezek után egy Lusuardi által felkészített Cagiva Mito 125-öst használt a rendkívül népszerű és színvonalas Olasz Sportbajnokságban. Graziano fizette a szerelők bérét és útiköltségét, a Cagiva pedig szállította a motorkerékpárokat és az alkatrészeket. Ez fantasztikus konstrukció volt egy még nem bizonyított versenyzőnek, és egyáltalán nem alakult volna így Graziano kapcsolatai és a motorversenyzés világában elfoglalt helye nélkül.

Rossi nagymotoros bemutatkozására egy gyakorlás alatt került sor a Perugiához közeli Magionéban található Autodomo dell’Umbria nevű pályán. Ez a bemutatkozás nem volt túl fényes, sőt, rögtön a boxutcát elhagyva Valentino leesett a motorról az első kör első kanyarjában. Az esés oka az volt, hogy új gumikkal ment rá a hideg aszfaltra. Ez viszonylag gyakori hiba, de rettentően zavarba ejtő, ha valaki egy csapat új tagjaként a legelső alkalommal követi el, ráadásul a motorversenyzőként történő hivatalos bemutatkozása során. Így viszont legalább sérülés nélkül esett túl élete első balesetén, és vissza tudta vinni a motort a boxba, hogy rendbe tegyék, mielőtt újra felment volna a pályára.

Hat körrel később aztán ismét megtörtént. Az esés oka megint ugyanaz volt: a szép új abroncsokat nem kímélte a hideg pályán. A gumiknak hőre van szükségük ahhoz, hogy rendesen működjenek, és Rossinak nem volt elég tapasztalata ahhoz, hogy tudja, türelem kell a gumik felmelegítéséhez, mielőtt a gázkart teljesen meghúzhatná.

Lusuardi csapatfőnöknek konkrétan meg kellett tanítania Rossit nagymotoron menni, de azonnal lenyűgözte őt Rossi tanulni akarása: „A minimotorok világából érkezett, és el kellett neki magyaráznunk a nagy kerekű motorok vezetéstechnikáját az alapoktól. A fiú figyelt, figyelt és csak figyelt. Mindig. Mindenre nagyon odafigyelt, ami a motorral történt. Folyton kérdésekkel ostromolt, és folyton jobb akart lenni.”2

Rossi tehetsége egyből kiütközött, amikor improvizációról vagy a motorozását fejlesztő technikákról volt szó. Matricával takarta el a fordulatszámmérőjét, hogy csak a gyorsulás szempontjából releváns 10 500 és 13 500 fordulat/perces szakasz látsszon. A Cagiva Mito ebben a sávban használható a legjobban, így Rossi csak akkor akarta látni a mutatót, amikor ebben a sávban volt. 10 500-as fordulat alatt a motorkerékpár nagyon alacsony teljesítményt adott le, ezért az volt a cél, hogy a mutató abban a kis sávban legyen, ahol a motor a legjobban működik. Ez egy korai, de sokatmondó jel volt Valentino gondolkodását illetően. Mindig gondolkodott.

Rossi az első próba alatt tanúsított teljesítménye után össze volt törve. Két esés hat kör alatt nemcsak ahhoz volt elég, hogy a csapata aggódni kezdjen (bár Lusuardit nem zaklatta fel a dolog), de magát Rossit is nyugtalanította. Amikor Graziano autóval hazavitte, Valentino kis híján sírni kezdett, és komolyan elgondolkodott rajta, hogy befejezi, mielőtt még jobban kinevetteti magát. „Valentino szemében látszott a szomorúság – mondta Graziano a fia által átélt kudarcról. – Majdnem sírt. De ezek a legfontosabb pillanatok egy versenyző karrierjében, amikor az ember megtalálja magában az erőt, hogy összeszedje magát, és megmutassa, hogy erős-e vagy gyenge.”3

Rossi aznap rájött, hogy nem gyenge, és arra sem volt hajlandó, hogy cserben hagyja azokat, akik segítettek neki idáig eljutni. Úgy döntött, folytatja, pont annyira értük, mint saját magáért. Az akkor tizennégy éves iskolás ezzel olyan döntést hozott, amely aztán megváltoztatta a motorversenyzés történelmét.

Emellett olyan döntés is volt, amelyből megtanulta, hogy ha valami nem megy elsőre, akkor ne adja fel, hanem próbálja újra és újra. Ennek a leckének aztán a következő huszonöt évben sokszor vette hasznát. Legyen szó arról, amikor sérülés után kellett felépülnie és visszatérnie, vagy arról, amikor meg kellett találnia a motivációt ahhoz, hogy egy győzelemre alkalmatlan Ducatin adjon bele mindent (ahogy 2011–2012-ben tette), Rossi mindig ehhez az alapelvhez tért vissza, és nem adta fel akkor sem, amikor nehéz idők jártak. Azok a zavarba ejtő és önbizalom-romboló korai esések élete első nagymotoros rendezvényén megtanították arra, hogy fogják balesetek érni, de ahogy azokra reagál, az határozza meg, ki is ő. Egy sportág világbajnokának sem volt könnyű eljutnia a csúcsra, és ez alól Valentino Rossi sem kivétel. Sőt, végül éppen annyira lett híres a mentális kitartása, mint a motorversenyzői képességei miatt, és ez a kitartás a Magionéban elszenvedett eséseknek volt köszönhető. Azt is megtanulta, hogy az állhatatosság és a bátorság nagyon gyorsan meg tudja változtatni a dolgokat. Az 1993-as Olasz Sportbajnokság első versenyén, amelyet ugyanazon a magionei pályán tartottak ugyanazon a hétvégén, Rossi kilencedik helyezést ért el. Élete legelső nagymotoros versenyén az első tíz között végzett. A jelek biztatóak voltak, és Rossi fellelkesült.

Lusuardi is fellelkesült, és látta, hogy ez a győzelemre szomjazó ifjú úgy uralta a Cagivát, mintha mindig ezt csinálta volna. „Valentino egyből otthon érezte magát a Cagiva Mito nyergében. Azonnal ráérzett a motorra.” Úgy vélte, hogy a 125-ös Olasz Sportbajnokság volt a tökéletes keret arra, hogy a fiatal motorosok gyakorlatot szerezzenek. „A műszaki keretek kevés mozgásteret engedtek, ezért nagyon fontos volt, mit tud a versenyző. Ez egy előkészítő osztály volt, amely lehetővé tette, hogy egy fiatal minden szempontból fejlődjön: megtanuljon versenyezni, járművet kezelni, alkalmazkodni a motor mechanikájához, érzetéhez. Ennek ez volt a módja.”4

Bár Graziano mindig a fia segítségére volt a versenyek során, inkább a háttérbe húzódott az előtér helyett, és soha nem szólt bele abba, hogy a fiának hogyan kellene motoroznia. Ahogy ma, Valentino már akkor is a saját feje után szeretett menni, és ha ez azt jelentette, hogy a hibáiból kellett tanulnia, akkor nem bánta.

Rossi az 1993-as szezont nagyjából az Olasz Sportbajnokság első tíz helyezettje között töltötte. Láthatóan nem jutott előrébb. A neve nem kúszott feljebb az eredménytáblán. Ez aztán egyszeriben megváltozott az utolsó misanói versenyen. Ahogy Graziano kifejtette: „Soha nem kellett Valentinót noszogatni. Mindig nagyon lelkes volt. Ő általában egy vidám valaki, de amint a plexit lehajtja a sisakon, nagyon komollyá válik. Csupán egyszer éreztem úgy, hogy segítségre van szüksége. Az 1993-as Olasz Sportbajnokság elején kikerült a top tízből, és láttam rajta, hogy nem érti, miért. Nagyon keményen dolgoztunk, hogy erősítsük az önbizalmát, de csak az utolsó versenyre lendült ismét formába, amikor sikerült az első helyről indulnia, és harmadikként célba érnie.”5

Misano Rossinak hazai pálya volt. Több kört tett ott meg, mint bármelyik másik pályán. Végül is az volt az a pálya, amelyiken először ment nagymotoron egy évvel korábban. Egy másik fontos tényező volt, hogy a Cagiva úgy döntött, hivatalos, gyári versenymotort ad neki arra az utolsó menetre. Rossi szokásos motorja csapattársa, Andrea Ballerini versenymotorjához képest inkább utcai volt. (Andrea Roberto Locatellivel versengett a bajnoki címért.) Amikor a Cagiva gyár egyedi motorkerékpárt készített Ballerininek, hogy így segítse hozzá a győzelemhez, Claudio Lusuardi felajánlotta Rossinak Ballerini tartalék motorját. Ez elég volt az áttöréshez, és Rossi első alkalommal az első helyen találta magát, a bajnoki cím két várományosa, Ballerini és Locatelli előtt.

Rossit annyira felvillanyozta újonnan megtalált formája, hogy a startnál felsült, és a huszadik hely körül poroszkált. Ez azonban nem tántorította el, és a harmadik helyre küzdötte fel magát. „Teljesen odáig voltam – nyilatkozta élete első, nagymotoron szerzett dobogós helyéről. – Időbe telt, mire rájöttem, hogyan legyek gyors. De amikor sikerült, már tudtam, hogyan legyek az, sőt, nagyon gyors. Ez így volt aztán végig a karrierem első szakaszaiban.”6

Az eredmény elég volt ahhoz, hogy harmadik helyen végezzen a bajnokságban, és mivel Ballerini, valamint az első helyezett Locatelli feljebb lépett a 125 cm^3-es világbajnok nagydíjba 1994-ben, Rossi lett a Cagiva hivatalos versenyzője az Olasz Sportbajnokságban. De Grazianónak is voltak tervei. Tudta, ha Rossi még egy évet tölt egy gyári gépen, akkor nem ismerheti meg egy valódi versenymotor összetettségét. Ezért elintézte, hogy fia 1994-ben a 125-ös Olasz Nagydíjon egy Sandronin induljon. Ez valójában egy házilag épített motorkerékpár volt, amelyet lelkes helyiek, köztük Peppino Sandroni és Graziano korábbi versenyszerelője, a váztervező Guido Mancini raktak össze egy Aprilia motor felhasználásával.