Jennifer Bohnet

Az én kis
éttermem
a Riviérán

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

Jennifer Bohnet: Rosie’s Little Café on the Riviera

Copyright © Jennifer Bohnet 2017

Fordította: Molnár Júlia Dóra

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borító: © Boldwood Books Ltd.

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5921-57-5

MOBI ISBN 978-615-5921-58-2

A férjemnek, Richard-nak, sok szeretettel.

Köszönöm, hogy mindig mellettem állsz.

Első fejezet

– Bonne chance{1} – szólt a közjegyző, miután átszámolta a nagy köteg bankjegyet, amelyet Rosie nyújtott át neki, majd az asztalon keresztül feléje tolt egy méretes kulcscsomót: – A Café Fleur ezennel az öné.

Öt perccel később Rosie már boldogan, a kulcsokat a kezében zörgetve sétált végig a Földközi-tengert szegélyező ódon kőfalak mentén a Café Fleur irányába. Élete hátralévő részének első napja ezzel elérkezett, és ez kimondhatatlanul jó érzéssel töltötte el. Sok időbe telt, de egyik legnagyobb álma végre kezdett valósággá válni.

Megnyitni a saját éttermét hosszú évek óta dédelgetett álma volt. Volt egy másik álma is – hogy férjhez menjen, és legkésőbb harmincéves korára családot alapítson –, de ez meghiúsulni látszott. Úgy tűnt, egyetlen férfival sem képes tartós párkapcsolatban maradni.

Egy másnapossághoz köthető rosszullét közepette, a harmincadik születésnapjának borgőzös megünneplését követő napon döntött úgy, hogy elég volt. Csak telnek az évek, az idő rohan, ujjai közül kipereg az élet. Rendben, tehát nem sikerült megtalálnia az Igazit, és így nem is ment férjhez, de az étteremterv még mindig ott volt, és megvalósíthatónak látszott. Elhatározta, hogy Első Számú Célja az lesz: félretesz annyi pénzt, amiből Dél-Franciaországban kis tengerparti éttermet tud nyitni. És most, néhány hónappal a harmincötödik születésnapja előtt, végre a megvalósulni látszó álom kapujába ért.

Az öbölre pillantott, ahol több hajó is igyekezett a kikötő bejárata felé, és az iménti mosoly lehervadt az arcáról. A legközelebbi, angol zászló alatt hajózó jachtot azonnal felismerte. Az A Sure Thing volt, amelynek fedélzetén séfként dolgozott az elmúlt néhány hosszú évben, amíg összegyűjtött elég pénzt, ami viszonylagos anyagi biztonságot jelent a jövőjéhez.

Futólag eltűnődött, vajon Antoine, a kapitány megbocsátotta-e azóta a távozását. Finoman szólva nem volt boldog, amikor először mesélt neki terveiről.

– Sacre bleu,{2} Rosie, Charlie nagyon dühös lesz, ha megtudja, hogy elmentél. Valószínűleg Williamet is ráveszi majd, hogy rúgjon ki, amiért elengedtelek. Rosie, szépen kérlek, a kedvemért… ugye vállalsz még egy nyarat?

– Nem. A válaszom nem. – Rosie megrázta a fejét. – Azt már tudja, hogy elmegyek, de Antoine, nyomatékosan megkérlek, hogy ne, ismétlem, ne mondd el Charlie-nak, hogy hol lesz az éttermem. Rendben?

Antoine lemondóan bólintott, és sok szerencsét kívánt. Megértette, hogy ezt a meccset elvesztette.

Rosie nagyot sóhajtott. Csak remélni tudta, hogy valamiképpen feldolgozta Charlie, amiért ő már nem érdeklődött iránta, bármennyire is szerette volna Charlie felmelegíteni régvolt egyetemi románcukat. Éppen elég dolga akadt a Café Fleur megnyitása körül, nem hiányzott neki, hogy még a férfival is bajlódnia kelljen.

Remélte, hogy a hajó most csak azért köt ki, hogy feltöltsék üzemanyaggal, ellássák élelemmel, és nem marad itt sokáig. Talán hamarosan továbbáll Korzika felé, ami Charlie egyik kedvenc úti célja volt. Igen, Korzika remek lenne. Menjen csak Korzikára, kívánta magában Rosie.

Minél tovább titokban tudja tartani az újonnan alapított vállalkozása helyszínét Charlie elől, annál jobb. A férfi biztosan jelenetet rendez majd, amikor értesül róla, hogy mire is adta a fejét, és Rosie ezt finoman szólva nem várta különösebben. Nem mintha még mindig érdekelte volna, hogy mit gondol a férfi, de mindenáron szerette volna elkerülni, hogy váratlanul feltűnjön a jövő hétre tervezett megnyitópartin. Határozottan nem szerepelt a meghívottak listáján.

Tansy, az A Sure Thing volt utaskísérője, Rosie legjobb barátnője és mától egy személyben helyettes konyhafőnöke, pincérnője és fő takarítója, a parkolóban várt rá az étterem mögött.

– Na, hivatalosan is lenulláztad magad?

– Igen. Bizonyítékként itt vannak a kulcsok – felelte Rosie, és felnyújtózkodott, hogy feltolja a biztonsági rácsot, majd bedugta és elfordította az egyik kulcsot egy zárban az ajtó felső részén.

A másik nagy, régimódi kulcs az ajtó közepén található kulcslyukba illett, végül lehajolt, hogy behelyezzen egy kicsi, aranyszínű kulcsot is egy, az ajtó aljától 15 centire található zárba. Lenyomta a kilincset és kinyitotta az ajtót.

– Úgy tűnik, az utolsó tulaj a fokozott biztonság megszállottja volt – jegyezte meg. – Legalábbis remélem, hogy csak erről volt szó.

Odabent vastag porréteggel fedett, sorokba rendezett asztalok és székek fogadták őket. A helyiség távoli felében egy halom rendszertelenül falnak támasztott napernyő állt, az ablakok mellett kifakult függönyök lógtak. A konyha közepén egy hatalmas, veterán, fehér ajtós hűtőszekrény szomorkodott, annyira régi volt, hogy elképzelhetőnek tűnt, hogy már Elizabeth David{3} konyháját is díszítette ötven évvel ezelőtt. Mellette szinte eltörpültek az egyéb, hasonlóan idejétmúlt konyhai eszközök és felszerelések. Rosie csendben fohászkodott, hogy legalább egy részük működőképes legyen, miután Tansyvel alaposan kitakarítottak.

Nem engedhette meg magának, hogy túl sok új dolgot szerezzen be. A közjegyzőnek imént átadott összeg súlyosan megcsapolta a bankszámláját. Meg kell nyitnia az éttermet, és bevételt kell termelnie, amilyen hamar csak lehet. Ellenkező esetben nagyon gyorsan bizonytalan anyagi helyzetben találhatja magát, akár még mielőtt beindul a főszezon.

– Jól van, akkor nyissuk ki a spalettákat, és fogjunk is hozzá a takarításhoz – mondta Rosie.

– Mi van ott az ajtó mögött? – kérdezte Tansy, és a bárpult mögé mutatott.

– A raktárhelyiség – felelte Rosie. – Megmondom őszintén, nem nagyon foglalkoztam vele, csak az érdekelt, hogy itt minden rendben van-e. Na gyerünk, kezdjük a suvickolást.

Átadott Tansynek egy pár rózsaszín gumikesztyűt, majd ő is felhúzott egyet.

Míg Tansy a konyha takarításával foglalatoskodott, Rosie kiment, és az éttermet kezdte el kezelésbe venni. A teraszról kihajtogatta a lepattogzó provence-i kék festékkel fedett spalettákat, hogy végre fény jusson az étterembe. Hagyott magának néhány pillanatot az álmodozásra, és elképzelte, hogy fog festeni az egész, amikor mindenhol vendégek ülnek majd. Az ő vendégei. A terasz az egyik legfontosabb része volt a terveinek. Az emberek szerettek szabad téren enni, inni, kávézni.

Két nagy eukaliptuszfa adott némi parfümös illatú árnyékot azon a részen, ahol a terasz a tengerparthoz ért. A francia kifejezés: pieds en mer – láblógatás a tengerben – írta le az egészet a legtökéletesebben, gondolta magában Rosie, ahogy körülnézett. A leandercserjéken már mutatkozni kezdtek a friss, idei virágbimbók. A távolban jachtok úsztak a vízen. Egy nő és egy kislány a parton kagylók után kutattak. A tenger felszínén csillogott a napfény.

A tornácot végig, az étterem teljes hosszában vastag futónövény borította. Rosie boldogan sóhajtott. Az egész hely maga volt a valóra vált álom. Muszáj, hogy sikerüljön ez a vállalkozása, több okból kifolyólag is. Elsősorban azért, mert ez volt az utolsó esélye, hogy végre elérjen az életében valamit, ami igazán jelentős. És persze nem lehetett megfeledkezni arról a mellékes kis problémáról sem, hogy ha nem viszi sikerre a dolgot, valószínűleg tönkremegy. Mély lélegzetet vett. A kudarc egyszerűen nem jöhetett számításba.

A szomszédos Beach Hotelben is most tartották az éves rendes tavaszi nagytakarítást, amennyire a létrák, festékek és a szerszámokkal szorgoskodó férfiak számából meg lehetett ítélni. Rosie irigykedve figyelte, ahogy hárman közülük egy méretes La Cornue tűzhellyel küszködnek, hogy valamiképp átcipeljék egy szűk bejáraton át az épület oldalában. Ez volt álmai tűzhelye. Az ő büdzséjébe azonban ilyen felszerelések beszerzése sajnos nem fért bele.

Mi mindent tudna csinálni még ezzel a hellyel, ha nem korlátozná így a költségvetése? Új asztalokat és székeket vásárolna – belülre abból a kényelmes, párizsi bisztrókban használt típusból, kültérre pedig tíkfából. Az egész konyhát vadonatúj, modern eszközökkel és gépekkel szerelné fel. A legkorszerűbb fajtából. Új edényeket, tálakat, tányérokat, evőeszközöket és csinos terítőket venne, és leszerződne egy virágkereskedővel, aki mindennap friss virágkompozíciókat szállítana az asztalokra, hogy ne a műselyemből készülteket kelljen használnia. És egyedi, művészi festményekkel borítaná a falakat – habár ez a dolog kivételesen rendben lesz, Tansynek volt ugyanis egy ismerőse, aki éppen helyet keresett eladásra kínált, helybéli látnivalókat és távoli vidékeket ábrázoló festményei számára. Szóval nemcsak lesznek képek, hanem remélhetőleg időnként le is fognak cserélődni, miután elkeltek.

Egy, a part menti sziklákon ücsörgő férfi barátságosan Rosie-ra mosolygott, és köszönésképpen intett a kezével. Rosie remélte, hogy nem csinál szokást belőle, hogy az ő étterme előtt üldögéljen – a mezítlábas, kócos, napszítta hajú, ollóval rövidre szabott farmersortban és kifakult pólóban feszítő férfi nem igazán testesítette meg azt a képet, ami az ő fejében élt majdani vendégeiről. Azt sem szerette volna, ha a jelenlétével a pasas idevonzza a hozzá hasonló nemkívánatos barátait, már ha vannak.

Rosie udvariasságból megemelte a kezét válaszul a férfi gesztusára, de a szemkontaktust kerülte, remélve, hogy a férfi veszi a lapot, és megérti, hogy Rosie nem kíván vele társalogni. De a pasi nem vette a lapot.

– Szia, Sebastian vagyok. De a legtöbb ember csak Sebinek szólít – kiáltotta, és megindult Rosie felé, a kezét nyújtva.

Csuklóján a bőrből készült barátságkarkötők kissé összegabalyodtak, ahogy a mozdulattól előbbre csúsztak. Rosie kelletlenül megrázta a kezét. Nem akart udvariatlannak látszani, de bátorítani sem szerette volna az idegen férfit, nehogy sokáig ott lebzseljen.

– Rosie vagyok.

– Hamarosan újranyitja ezt a helyet? Igazán ráfért már egy kis ráncfelvarrás.

– Mához egy hétre nyitunk – felelte kurtán Rosie.

– Van mindenre embere, vagy van még szükség segítségre? Épp semmi dolgom, szívesen besegítek, ha szükséges.

Az angolja kifogástalan volt, de a kiejtésében felfedezhető egy csipetnyi idegenség, amit egyesek egészen biztosan vonzónak találtak volna. Munkát keres? Vagy csak így akar beszélgetésbe elegyedni? Valószínűleg nincs is megfelelő ruhája – gondolta Rosie, aki bár úgy tervezte, hogy az éttermében a dress code napközben laza lesz, azt azért soha nem engedné meg, hogy valaki a személyzet tagjai közül ilyen szakadtan jelenjen meg.

– Mindenünk megvan, köszönöm – válaszolta gyorsan.

Nem tartozott a férfira, hogy jelenleg Tansy az egyetlen alkalmazott, akit megengedhet magának. Elnézve Sebi cserzett, napbarnított arcbőrét és azt a fesztelenséget, ami az egész férfiból áradt, Rosie legfeljebb egy kis alkalmi munkát nézett ki belőle, semmint stabil, nyolc-tíz órás kemény műszakot.

– Ne haragudjon, de most már folytatnom kell a munkát – mondta Rosie. – Nagyon sok a dolgom.

A férfi végre vette a lapot.

– Jaj, persze. Viszlát később – köszönt el egy mosoly kíséretében, és lassan elbaktatott a tengerparton.

– Minden jót! – kiáltotta utána Rosie a hirtelen rátámadó bűntudattól vezérelten.

Megbánta, hogy nem volt kedvesebb egy olyan emberrel, akit a jelekből ítélve nem vet fel a pénz és nehézségekkel küzd. Ha visszajön, mindenképpen felkéri majd valami kisebb munkára. Például megpucolni az ablakokat vagy felmosni a teraszt, ilyesmi.

Sebi nem fordult vissza, csak a levegőbe emelt egyik kezével jelezte, hogy elértek hozzá Rosie szavai.

Rosie újra munkához látott az étteremben. A sarokban álló régi pianínót betolta a helyiség közepére, a francia ablakok mellé, és közben gondolatban gyorsan emlékeztette magát, hogy utána kell kérdeznie a zongorahangolónál, eljön-e szombat délelőtt. Zenés ebédek és vacsorák szervezése is szerepelt a tervei között, hogy igazán egyedi hangulatot tudjon teremteni az éttermében. Ehhez pedig az élőzene elengedhetetlen volt.

Három órával később Tansy lefőzött maguknak egy-egy csésze kávét az újonnan megtisztított eszpresszógépben, ami ha zajosan is, de csodával határos módon életre kelt. Kávézás közben érezte, hogy mindkettőjükre nagyon ráfért már egy kis szusszanás.

– Rob azt mondta, hogy holnap tud jönni segíteni a festésben, ha szeretnéd – szólalt meg Tansy, és elfojtott egy készülő ásítást.

– Remek – felelte Rosie. – Neki akartam állni már ma este, de… – Az órájára pillantott. – Azt hiszem, már csak összeírom a listát azokról a dolgokról, amelyeket csütörtökön be kell szereznem a nagykerben. Rob még mindig hajlandó kölcsönadni a furgonját?

– Ha reggel kitesszük a kikötőnél, utána délután háromig a miénk lehet a furgon, igen. Na, én indulok. Viszlát reggel.

Rosie becsukta az ajtót Tansy mögött, és pár pillanatig megint megállt a konyhaablaknál, hogy figyelje a szomszédos szállodában zajló munkálatokat. A hotelparkoló feletti egyik emeleti ablakba hatalmas molinót függesztettek ki, rajta a GRANDE RÉOUVERTURE BIENTÔT{4} felirat volt olvasható.

Mégis mennyire „nagyszabású” megnyitót terveznek? És mennyire hamarosan van ez a „hamarosan”? Vajon meg tudja őket előzni a nyitással? Vajon egy másik kiváló séffel kell majd versenyre kelnie a közvetlen szomszédságában? Vajon jobb ételeket kínálnak majd, mint az ő étterme? Rosie megrázta magát. Egyszer s mindenkorra el kell engednie ezeket a negatív gondolatokat.

A hirdetés, amit a helyi angol nyelvű rádióadónál rendelt meg, remélhetőleg hoz néhány itt élő külföldi vendéget, akik maguk is hírét tudják majd vinni a Café Fleurnek, még mielőtt a nyári főszezon turistái megérkeznének.

Majd ráér aggódni a szomszédos konkurencia miatt, ha látja, hogyan alakulnak a dolgok.

Második fejezet

Erica bezárta kis vintage üzletének ajtaját, végigsietett a templom mögött futó sikátoron, és balra, a város főtere felé fordult. Be akart ugrani a pékségbe. Szerencsére csak két vásárló állt előtte, úgyhogy hamar végzett, és már úton is volt a kétszáz méterrel távolabbi iskolakapu felé, amikor a városháza órája delet ütött.

Az iskola bejáratához érve nagyot szusszant. Ideért. Cammie mindig borzasztóan megrémült, amikor nem jött érte időben, és Erica még a gondolatot is gyűlölte, hogy a lánya olyasvalami miatt féljen, amit ő megakadályozhatott volna. Cammie pánikrohamai, csakúgy, mint az éjszakai lidércnyomásai, az utóbbi időben ritkábban jelentkeztek, hál’ istennek, és Erica semmit nem kívánt jobban, mint hogy végre teljesen megszűnjenek. Hogy a lánya boldog legyen megint. És hogy a saját sebei is begyógyulhassanak.

Azzal nyugtatgatta mindenki, hogy ez időbe fog telni, sok időbe, de ő mindenáron szerette volna valahogy felgyorsítani az eseményeket. Gyűlölt belegondolni, hogy Cammie ártatlan gyermekkorát milyen visszafordíthatatlan és végzetes módon megviselték a tavalyi események.

– Szia – szólalt meg, mikor odaszaladt hozzá Cammie. – Van kedved ma piknikezni egyet a strandon?

– Sajtos bagett? Nyamm… – felelt Cammie, és becsúsztatta a kezecskéjét Erica kezébe.

Öt perccel később, amikor Cammie beleharapott a sajtos bagettbe, Erica szólalt meg először.

– Mi volt ma a suliban? – érdeklődött.

Visszatartotta a lélegzetét, úgy várt a válaszra.

Az elmúlt néhány hónapban Cammie úgy viselkedett az iskolában, akár egy zombi. Nulla érdeklődést mutatott, bármiről is volt szó, és csak kedvetlenül teljesítette a feladatokat, amiket adtak. Múlt héten viszont a hetente megejtett telefonbeszélgetés során, amit az iskola kezdeményezett, hogy Erica beleláthasson a lánya fejlődési folyamatába, az osztályfőnök arról tájékoztatta, hogy néhány reménykeltő jel kezdett mutatkozni Cammie viselkedésében.

– Egész jó volt. Egy kollázst kell készítenünk jövő hétre, úgyhogy különböző dolgokra lesz szükségem. Az enyém tengerpartos témájú lesz, úgyhogy csomó mindent kell gyűjtenem. Kagylóhéjakat, hínárt, kavicsokat…

– Akkor mehetünk is egy kört, ha megetted a bagettet, és nekiállhatunk gyűjtögetni – mondta Erica.

A hangjára nyugalmat erőltetett, nehogy a lánya kihallja belőle, mennyire örül, hogy végre érdeklődőnek mutatkozik egy iskolai feladat iránt. Lehetséges, hogy ez annak jele, hogy végre kezd kilábalni abból a szörnyű búskomorságból, amibe Pascal tavaly augusztusi halála után süppedt bele? Talán kezdi elfogadni a történteket.

A tengerparti kószálás, a kutatás a fényes kavicsok és kagylók után, a zsebük megtömése szebbnél szebb darabokkal annyira lefoglalta mindkettőjüket, hogy az idő múlásáról teljesen megfeledkeztek. Amikor elhaladtak a kis étterem előtt, és Cammie megkérdezte, kaphat-e egy fagylaltot, Erica az órájára nézett, és rádöbbent, hogy Cammie ebédszünete, a két hosszú óra, majdnem teljesen letelt.

– Már nincs rá idő. Csak öt percünk maradt, hogy visszaérj az iskolába. És ahogy látom, nincsenek is még nyitva – pillantott a Café Fleur irányába. – Talán hamarosan megnyitják – tette még hozzá, amikor látta, hogy az étterem spalettáit kitárták, és egy nő tesz-vesz odabenn. – De most siessünk, különben el fogsz késni.

Amikor visszaért az üzlethez, Erica kinyitotta a postaládát, és kivette az aznap érkezett leveleket. A szokásos szórólapok és reklámküldemények között egy borítékot is talált, melyen ferdén rápecsételve a közjegyző neve volt olvasható. A gyomrában végre nem az a borzasztó émelygő érzés jelentkezett, mint korábban, amikor ehhez hasonló leveleket kapott. Egyre jobban tudja kezelni a nehézségeket. A nehézségeket, amelyekről azelőtt nem gondolta volna, hogy valaha meg kell majd velük küzdenie.

A szíve utoljára akkor szorult össze, amikor a legutóbbi levélben elolvasta a Pascal után rámaradt vagyon végső összegét, ami már a biztosítási térítést is tartalmazta. Pascal halála után minden formalitás elrendeződött, és ő teljesen függetlenül továbbléphetett. Hogy új életet kezdjen nélküle.

Csakhogy volt egy bökkenő: ő nem akart új életet kezdeni Pascal biztosítási pénzéből. Azt szerette volna, ha Pascal még mindig velük lenne, Cammie miatt, és persze önmaga miatt is. Miközben ezen töprengett, kiszedegette zsebei mélyéről és félretette a tengerparton gyűjtött kincseket, hogy Cammie később elrendezhesse őket.

Nem tudta, milyen életet kéne élniük a következő néhány évben, amíg Cammie felnő. De egy ilyen nagy összeg a bankban… valamit kezdeni kellene vele. Természetesen elsődlegesen Cammie szükségleteire kellene költeni. Pascal is ezt várná el tőle. Be is fektethetné. Vagy vegyen nagyobb üzlethelyiséget? Gondolatban megrázta a fejét. Nem. A boltja pont olyan, mint amilyenre mindig vágyott: picike üzlet, különféle meglepetésszerű tárgyakkal tömve. Egy nagyobb térben éppen a lényege veszne el.

Amolyan kis ajándéküzlet volt, ahol új és vintage holmik eklektikus keverékét lehetett fellelni, használt ruháktól és kézitáskáktól kezdve konyhai kellékeken át bizsukig, kerámiákig, párnákig, könyvekig. Sőt alkalmilag még szecessziós darabok is felbukkantak, amikor Ericának volt szerencséje találni egyet-egyet. Erica a boltját pont olyannak alkotta meg, amilyen üzletekben azelőtt maga is szeretett válogatni, keresgélni az ellenállhatatlan és tüneményes darabok között.

Talán egy nagyobb házra kellene elkölteniük a pénzt? Egy villára úszómedencével. Cammie annak örülne. De vajon ott tudná-e hagyni a városi házukat, a Pascallal közös emlékek helyszínét? Beszélni fog a lányával erről. Ha tetszik neki az ötlet, hétvégi terveik közé beilleszthetik a házkeresést, úgy is jól illene a szokásos garázsvásárkörútjaikhoz, amikor kincsek után kutatnak a bolt kínálatába.

Erica elfordította az üzlet bejáratában lógó táblát, jelezve, hogy nyitva van. Nem mintha arra számított volna, hogy ezzel megindul a vásárlók hada. Az évnek ez az időszaka mindig inkább a leltározásról és a következő szezonra való felkészülésről szólt, eladni nem tudott sok dolgot. Idén még egy alapos tavaszi nagytakarítás is ráfért volna a helyre, mert látszott, hogy az elmúlt hónapokban mennyire elhanyagolta.

Kissé gyászos látványt nyújtott most minden odabenn. Aznap délután majd alaposan kipucolja az egész helyiséget, és átpakolja a polcokat. A nyári szezont már felfrissülve kell megkezdenie.

Az életnek mennie kell tovább. Minél hamarabb vissza tud rázódni a korábbi ritmusba, annál jobb. Az adott körülmények között lehetséges legjobb életet kell megteremtenie magának és Cammie-nak is.

Harmadik fejezet

Rosie számára az elmúlt pár nap a festés, szervezés, főzés, izgalom és szinte semennyi alvás ködében telt el. Szombat késő délután, amikor Tansyvel felakasztották az utolsó képet is az étterem falára, már teljesen kimerültnek érezte magát.

– Egyenesen áll? – kérdezte Tansy, miközben igazgatta a modernista festményt, amelyen a vörös, mályva és kék színek rikítottak.

Rosie bólintott, de magában azon aggódott, hogyan lesz képes még átvészelni a következő néhány órát is a partin.

– Nem tudom elhinni, hogy mindennel elkészültünk. Innom kell egy kávét… vagyis hát valójában aludnom kéne, de kénytelen leszek a kávéval beérni. Hamarosan érkeznek a vendégek.

Amikor Rosie belépett a lengőajtón át a konyhába, James, aki épp az utolsó simításokat végezte a kínálótálakon, felnézett rá.

– Rád férne egy ital – mondta.

– Majd később. Egyelőre egy dupla eszpresszó is megteszi – felelt Rosie.

James két napja tűnt fel a színen, munkát keresett.

– Antoine mondta, hogy valószínűleg itt szükség lehet még pár kézre – kezdte a mondandóját. – Konyhafőnök-helyettesi képzettségem van, és hajón szeretnék dolgozni, de azt mondták, ahhoz előbb még gyakorlatot kell szereznem.

– Egyelőre nem terveztem, hogy bárkit alkalmazok – válaszolta Rosie. – Tansy és én nagyon jól összeszoktunk, és amíg az étterem nem indul be rendesen, nem engedhetem meg magamnak, hogy mást is megfizessek. Gyere vissza néhány hét múlva. Vagy megpróbálhatnád a szomszéd szállodát – tette hozzá javaslatképpen.

– Néhány napig szívesen dolgozom ingyen – ajánlkozott James. – Antoine azt mondta, te nagyon tehetséges vagy, és sokat tanulhatnék abból, ha neked dolgoznék.

Rosie, hallva a fiú leplezetlen hízelgését, elmosolyodott.

– Rendben van. Ráérsz szombat délután és utána, az esti parti idejére?

– Hány órára jöjjek?

– Kettőre.

– Itt leszek.

És ott is volt. Minden feladatot, amit az elmúlt néhány órában adott neki, gyorsan és ügyesen teljesített. Most, miközben figyelte, ahogy a fiú a kávéfőzőt kezelte, abban reménykedett, hogy a következő néhány hét folyamán hivatalosan is alkalmazni tudja majd. Igazi kincs lenne a számukra. Gondolatban emlékeztette magát, el ne felejtse megköszönni Antoine-nak, amikor legközelebb látja, hogy hozzá irányította Jamest.

– Elegendő pezsgőt készítettél be a hűtőbe? – kérdezte most, miközben átvette tőle a frissen elkészült kávét. – És rozét?

– Igen – felelte James. – Idd meg a kávét, aztán nyugodtan menj el átöltözni. Tansy és én addig kézben tartjuk a dolgokat.

Rosie ellenállt a késztetésnek, hogy szavait gúnyos megjegyzéssel viszonozza – „Persze hogy kézben tartasz mindent, élvezed, hogy te vagy az egyetlen férfi, és szívesen átvennéd a vezetést” –, és inkább elindult a női mosdó irányába.

Alig fél óra volt hátra a vendégek érkezéséig, így csak arra jutott ideje, hogy gyorsan átöltözzön és egy kicsit kisminkelje magát. Felhúzott egy fehér farmert és egy spagettipántos fekete felsőt, és belecsúsztatta a lábát az egyetlen pár Jimmy Choo magas sarkújába. Arra nem volt már ideje, hogy valami különlegeset csináljon a hajával, ezért egy csillámló hajcsat segítségével csak feltűzte úgy, ahogy általában is hordta. Amikor ujjára húzta a borostyángyűrűjét, ami akkora volt, hogy a keze eltörpült mellette, készen állt. Nagy levegőt vett – ideje megnyitni a partit, és lerántani a leplet a Café Fleurről.

James már kínálta körbe a pezsgőt a korán érkező vendégeknek. Tansy a konyhában az utolsó pillanatra hagyott feladatokat végezte az ételek körül, és intett Rosie-nak, hogy menjen nyugodtan a vendégek közé.

Rosie körbejárt a teremben, üdvözölte a vendégeket, fogadta a gratulációikat és átvette a szerencsét kívánó, jókívánságokat tartalmazó képeslapokat.

A jazzt játszó zongorista köszönetképpen rámosolygott, amikor egy pohár pezsgőt tett le a keze ügyébe. Rosie röviden megállt, hogy körülnézzen a saját éttermében.

A vendégek kezdték kóstolgatni a bárpulton a kínálótálakra készített ételeket. Füstölt lazacos blini,{5} libamáj ropogós pirítóson, quiche{6} és pissaladière-szeletek,{7} és köztük elszórva soktányérkányi dió, chips és földimogyoró. Az édesszájúak számára pedig ott voltak a picike tarte apricot-k,{8} tetejükön apró crème frêche-rózsákkal,{9} kicsi csészékben csokoládémousse és egy nagy tál gyümölcssaláta.

Tansy külön asztalon helyezte el a sajttálat, melyen brie, roquefort, boursin és cantal típusú sajtokat kínáltak. És Rosie azt is tudta, hogy kint a konyhában egy vasfazékban házi petrezselyemleves is várakozik a tűz felett, készen arra, hogy az este végén felmelegítsék, miután a vendégek távoztak.

Egy órával később a hely zsibongott az összegyűlt vendégektől. Rosie bárpulton tárolt névjegykártyáinak a száma megfogyatkozott, és a pénztárgép mellett tartott kiskönyvbe már több asztalfoglalást is bejegyeztek. Rosie megengedett magának egy elégedett kis mosolyt. A fogaskerekek működésbe léptek, a Café Fleur beindulni látszott.

A világítást kissé visszavették, mert míg sokan csak csevegtek és falatoztak, több pár ölelkezve táncolt a romantikus jazzre. Rosie felsóhajtott. Évek teltek el, mióta ő utoljára így táncolt valakivel. Amikor a jachton dolgozott, képtelenség volt bárkivel is összejönni a szárazföldről. Rosie heteket töltött a tengeren, és különösen azután, hogy William másfél évvel ezelőtt megvásárolta az A Sure Thinget, a szabadnapjait mindig egyedül töltötte, Saint-Tropez, Monaco vagy Korzika kikötőiben, ahol éppen kikötöttek. Ami sokkal fényűzőbbnek és varázslatosabbnak hangzott, mint amilyen a valóságban volt, mivel az ezeken a csodálatos helyszíneken töltött időt nem volt kivel megosztania. És most, ha sikerre akarta vinni a Café Fleurt, megint le kellett tennie arról, hogy megpróbáljon találni valakit vagy komoly kapcsolatot kezdjen valakivel. Minden energiáját és figyelmét a Café Fleurre kell összpontosítania…

Egy sikoly rázta fel töprengéséből és zavarta meg a zenét és a beszélgetéseket, és ugyanabban a pillanatban az étterem hirtelen sötétbe borult. A vészvilágítás a konyhában és a bárpult mögött halvány fénnyel pislogott kis ideig, majd az is teljesen kialudt.

– Tudod, hol van a biztosítéktábla? És van valahol egy zseblámpa? – kérdezte James.

– A biztosítéktábla a kisszekrényben van a ruhatárban – mondta Rosie. – Zseblámpa sajnos nincsen.

Gondolatban azonnal hozzáírta a zseblámpákat és a gyertyákat a folyamatosan bővülő „elengedhetetlen felszerelések” listájához, amit a konyhában lógó üzenőtáblára tűztek ki.

A segítőkész vendégek kis fényeket gyújtottak az öngyújtóikkal és a mobiltelefonjaikkal. James megtalálta a bűnös kapcsolót a biztosítékszekrényben, és elfordította. Semmi nem történt.

{1} Sok szerencsét!

{2} A fenébe is!

{3} Elizabeth David (1913–1992) brit szakácskönyvíró. Az 1900-as évek közepén az európai konyhákról és a hagyományos brit ételekről szóló cikkeivel és könyveivel erőteljesen befolyásolta az otthoni konyha újjáélesztését szülőhazájában.

{4} Nagyszabású megnyitó hamarosan.

{5} Eredetileg orosz, hagyományosan hajdinalisztből készített minipalacsinta, amit kaviárral, vajjal vagy füstölt lazaccal tálalnak.

{6}   Klasszikus francia töltött pite omlós tésztából gazdag feltéttel, általában tejszínes tojás sonkával, hagymával és különböző zöldségekkel.

{7}  A délfrancia régió kedvelt paraszti étele, a pizzához hasonló laposkenyér különböző feltétekkel megrakva.

{8}  Mandulakrémes barackos pite.

{9} Tejföl.