A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:

The Changing Map: Energy, Climate, and the Clash Of Nations

Copyright © Daniel Yergin, 2020

All rights reserved.

Magyar kiadás:

Változó világtérkép: Energia, klíma és a nemzetek közti konfliktusok

Hungarian translation © Farkas Ákos, 2022

Hungarian edition © MCC Press Kft., 2023

A borítóhoz felhasznált kép © Ben Wicks/unsplash.com

Fordította: Farkas Ákos

Szakmai lektorok: Biró Kinga, Orbán Mihály

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-74-6 (print)

ISBN 978-963-644-067-1 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mariska Borbála

Szerkesztő: Szabó Olimpia

Korrektúra: Grim Jolán

Arab nyelvi lektor: Éva Ádám

Borítóterv: Lichtenstein Csilla

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Előszó

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

AMERIKA VÁLTOZÓ TÉRKÉPE

1. fejezet | A GÁZEMBER

2. fejezet | A PALAOLAJ „FELFEDEZÉSE”

3. fejezet | „HA TÍZ ÉVVEL EZELŐTT EZT MONDTÁK VOLNA NEKEM” – A GYÁRIPAR RENESZÁNSZA

4. fejezet | AZ ÚJ GÁZEXPORTŐR

5. fejezet | ZÁRÁS ÉS NYITÁS: MEXIKÓ KONTRA BRAZÍLIA

6. fejezet | CSATÁK A CSŐVEZETÉKEK KÖRÜL

7. fejezet | PALAKORSZAK

8. fejezet | ÚJ EGYENSÚLY A GEOPOLITIKÁBAN

OROSZORSZÁG TÉRKÉPE

9. fejezet | PUTYIN NAGYSZABÁSÚ PROJEKTJE

10. fejezet | KRÍZIS A FÖLDGÁZ KÖRÜL

11. fejezet | ELLENTÉTEK AZ ENERGIABIZTONSÁG KÖRÜL

12. fejezet | UKRAJNA ÉS AZ ÚJABB SZANKCIÓK

13. fejezet | AZ OLAJ ÉS AZ ÁLLAM

14. fejezet | ELLENHATÁS

15. fejezet | KELET FELÉ FORDULÁS

16. fejezet | A MAGTERÜLET

KÍNA TÉRKÉPE

17. fejezet | A „G2”

18. fejezet | „VESZÉLYES FORMÁCIÓK”

19. fejezet | A HÁROM KÉRDÉS

20. fejezet | „BÍZZUNK AZ UTÁNUNK JÖVŐK BÖLCSESSÉGÉBEN”

21. fejezet | A TÖRTÉNELEM SZEREPE

22. fejezet | VÍZ ÉS OLAJ?

23. fejezet | KÍNA ÚJKORI KINCSESHAJÓI

24. fejezet | A BÖLCSESSÉG PRÓBÁJA

25. fejezet | ÉPÜL AZ EGY ÖVEZET, EGY ÚT

A KÖZEL-KELET TÉRKÉPEI

26. fejezet | VONALAK A HOMOKBAN

27. fejezet | IRÁN FORRADALMA

28. fejezet | ÖBÖLHÁBORÚK

29. fejezet | EGY REGIONÁLIS HIDEGHÁBORÚ

30. fejezet | KÜZDELEM IRAKÉRT

31. fejezet | A HÁBORÚ KITERJEDÉSE

32. fejezet | A KELET-MEDITERRÁN TÉRSÉG FELEMELKEDÉSE

33. fejezet | „A VÁLASZ”

34. fejezet | AZ OLAJSOKK

35. fejezet | VERSENYFUTÁS A JÖVŐÉRT

36. fejezet | A JÁRVÁNY

ÜTEMTERV A JÖVŐHÖZ

37. fejezet | ELEKTROMOS HAJTÁS

38. fejezet | SZÍNRE LÉP A ROBOT

39. fejezet | A FUVARHÍVÁS A JÖVŐ

40. fejezet | AUTÓTECH

KLÍMATÉRKÉP

41. fejezet | AZ ENERGIAÁTMENET

42. fejezet | ZÖLDMEGÁLLAPODÁSOK

43. fejezet | TÁJKÉP MEGÚJULÓKKAL

44. fejezet | TECHNOLÓGIAI ÁTTÖRÉSEK

45. fejezet | AZ „ENERGIAÁTMENET” JELENTÉSE A FEJLŐDŐ ORSZÁGOKBAN

46. fejezet | VÁLTOZÓ ENERGIAMIX

Befejezés | BALJÓS KILÁTÁSOK

Epilógus | NETTÓ NULLA

Függelék | NÉGY HAZAJÁRÓ LÉLEK KÍSÉRT A DÉL-KÍNAI-TENGER VIZEI FÖLÖTT

Képmelléklet

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Angelának,
Rebeccának,
Alexnek
és Jessicának

Előszó

1930-ban régészek egy kisebb csapata ásatásokat végzett egy, a környezetéből jó félméternyire kiemelkedő dombon Kirkuk városa felett, Irak északkeleti részén. Három évvel korábban és alig több, mint 30 kilométerre innen egy másik kutatócsoport is végzett feltárásokat, de egészen más céllal, ami egy próbafúrótorony felállításához vezetett, és ennek köszönhetően az arab világban elsőként találtak kőolajat a föld mélyében. De a mi régészeink a múltat felkutatni jöttek ide. Érdeklődésük akkor ébredt fel, amikor hírét vették, hogy egy helybéli földműves a földjén talált agyagtáblákkal málházta fel a szamarát, hogy ezeket a város piacán értékesítse. Az ásatások előrehaladtával egyre nagyobb izgatottság lett úrrá az archeológusokon, ahogy ráébredtek: táblák százait rejtő, valóságos régészeti kincsesbányára bukkantak. A kőtáblák az ókori Mezopotámia egy rég letűnt, Gasur nevű városának hétköznapjait idéző vésetekkel voltak teliróva – akadtak köztük üzleti levelek, számadások és elismervények, fizetési listák és szerződések, de még részletfizetéses vásárlások jegyzékei is.

Ahogy az egyik régész fogalmazott, a „legnagyobb érdeklődésre” egy konkrét tábla tarthatott számot: a „térkép”. A nagyjából 4300 évével ez a tábla a valaha fellelt legrégebbi térképnek tekinthető, és egy Azala nevű férfi tizenkét hektáros birtokát ábrázolja. Hogy pontosan mi célból készülhetett, az mindörökre rejtély marad.

A mai műholdak, melyek egy adott pont fölött napjában tizennégyszer haladnak el, pontos térképeket készítenek mindenről, legyen az közlekedési hálózat vagy a növénytakaró, az időjárás és a klíma alakulása, egy terület népsűrűsége avagy a migrációs útvonalak rajzolata – netán szárazföldi csapatmozgások vagy flottamanőverek.

Akár ókori agyagtábláról, akár korszerű műholdképről van szó, a térkép mint olyan alapvető fontosságú emberi célokat és igényeket szolgál – a valóság térképészeti leképezését. Készüljön bármilyen adatrögzítési és ábrázolási eljárással, a térkép világunk adott állapotáról és változásainak mikéntjéről mesél. És a térképek maguk is heves viták tárgyát képezhetik.

Köszönetnyilvánítás

Mindenekelőtt nagyon nagyra értékelem szerkesztőmnek, Ann Godoffnak, a Penguin Press kiadó munkatársának közreműködését, aki a történetvezetés és az adott pillanat jelentősége iránti kifinomult érzékével a kezdetektől fogva biztatott ennek a projektnek a végigvitelében, segített a problémák átgondolásában és formába öntésében, és akinek útmutatásai nagy hasznomra voltak. Will Heyward a Penguinnél a szerkesztés és a gondolkodási folyamat odaadó támogatásával és hasznos szempontok felvetésével támogatta a munkát. Az ugyancsak a Penguinnél dolgozó Elisabeth Calamarit ezúttal is sok köszönet illeti a közös munkáért. És a Penguin összes többi munkatársának is köszönettel tartozom, hogy ennek a hatalmas kihívásnak erejüket megfeszítve segítettek eleget tennem.

Őszinte hálával tartozom a Penguin londoni kiadójánál dolgozó, éles elméjű és bölcs Stuart Proffittnak is, aki tűpontossággal képes azonosítani egy-egy probléma lényegét. És köszönettel tartozom Penelope Voglernek és kollégáinak ugyancsak Londonban.

Köszönöm Suzanne Glucknak, ügynökömnek a WME-nél, aki már jóval ennek a könyvnek a megírása előtt is fegyvertársam és bölcs tanácsadóm volt. És elismeréssel tartozom az ő kollégájának, Andrea Blattnak is.

A könyvnek nagyon nagy hasznára vált, hogy a projekt elejétől a végéig számíthattam Elena Pravettoni odaadó munkájára. Nagy tehetséggel és ritka éleslátással megáldott kutató-elemzőként ennek a történetnek minden egyes lépésénél nagy segítségemre volt az ő ítélőképessége és tudása.

Szerencsésnek mondhatom magam, amiért ismét együtt dolgozhattam Ruth Mandellel, a bámulatosan kreatív és olykor varázserővel is rendelkező képszerkesztővel, és a nagy tudású kartográfussal, Virginia Masonnel, hiszen az ő érdeme, hogy a mellékelt térképekből kiolvasható a Változó világtérkép című könyvben elmondott történet. Matthew Lukwitz ugyanezt vitte véghez a grafikai munka elvégzésével, Michael Blea pedig kreatív designjával járult hozzá a fényképgaléria kialakításához. Nagyon hálás vagyok Freda Amarnak és Christa Temple-nek, akiknek a támogatására végig számíthattam vállalkozásom során, és akik olykor még a megfejthetetlen gondolataimat is megfejtették.

Régi-régi barátom, a boszorkányos képességekkel megáldott író-szerkesztő, Steven Weisman azzal az éleslátással és megbízható ítélőképességgel olvasta végig ennek a könyvnek a kéziratát, amellyel már annyi más munkámat is áttanulmányozta. Jamey Rosenfield, akivel hosszú évek óta dolgozom együtt, most is, mint már annyiszor, rigorózus pontosságával, perspektivikus meglátásaival, kérdésfeltevéseivel és a szerkezeti felépítés iránti érzékével tette hasznossá és élvezetessé a tárgyról folytatott megbeszéléseinket.

Nagyon hálás vagyok, amiért gondosan elolvasták az egész könyvet, és az írás során végig segítettek figyelmes kritikájukkal, tanácsaikkal és meglátásaikkal – és idejük feláldozásával: Atul Arya, Bhushan Bahree, Jason Bordoff, Jim Burkhard, Carlos Pascual, Jeff Marn és Sue Lena Thompson, aki a fotógaléria összeállításában is közreműködött.

Ugyancsak mély hálával tartozom mindazoknak, akik rászánták az időt, hogy elolvassák és megjegyzéseikkel segítsék alakítani könyvem egyes fejezeteit. Sokat jelentett szakértelmük és tanácsuk. Külön köszönet illeti a Közel-Keletre és a piacokra vonatkozó meglátásaikért Frances Cookot, Kristin Smith Diwant, Roger Diwant, Martin Indyket és Meghan O’Sullivant. Ázsiára vonatkozó ismereteik megosztásáért James Cladet, Jin-Yong Cait, Bonnie Glasert, Gauri Jauhart és Xizhou Zhou-t. Oroszországgal, Közép-Ázsiával és az európai gáziparral kapcsolatos tudásukért Simon Blakey-t, Thane Gustafsont, Laurent Ruseckast, Matt Sagerst, Shankari Srinivasant és Michael Stoppardot. Az észak-amerikai energiaiparra, technológiára és a megújulókra vonatkozó meglátásaikért pedig Kevin Birnt, Raoul LeBlanc-t, Charles Leykumot, Jeff Meyert, Anna Mosbyt, Steven Koonint, Nina Sovichot és Edurne Zocót.

Szerencsésnek mondhatom magam, amiért az IHS Markit tagjaként nagy tudású munkatársakat tudhatok magam mellett, akik jól ismerik az energia és a gazdaság teljes spektrumát, és itt mondok köszönetet sokuknak, akikhez segítségért fordulhattam, így Aaron Bradynek, Vera de Ladoucette-nek, Andrew Ellisnek, Mark Eramónak, Karim Fawaznak, Judson Jacobsnak, Dewey Johnsonnak, Amy Kippnek, Steven Knellnek, Alejandra Leonnak, Dylan Mairnek, Eduard Sal de Vedrunának, Nirmal Shaninak, Zbyszko Tabernackinek, Linda Toyiasnek, John Webbnek, Stanislav Yazyninnek és Irina Zamarinának. Szeretném még nagyrabecsülésemet kifejezni a sok segítségért, amelyet egyes konkrét problémák kapcsán a többi kollégámtól kaptam.

Az IHS Markit a világ különböző pontjain dolgozó munkatársainak köszönhetően széles körű rálátást biztosít a világgazdaság folyamataira, amiért is nagy elismeréssel és sok köszönettel tartozom az információszolgáltató vállalkozás elnök-vezérigazgatójának, Lance Ugglának és az IHS felső vezetésének, így Shane Akeroydnak, Brian Crottynak, Jonathan Gearnek, Sari Granatnek, Adam Kanslernek, Will Meldrumnak, Sally Moore-nak, Yaacov Mutnikasnak, Edouard Tavernier-nek és Ronnie Westnek csakúgy, mint Todd Hyattnek és igazgatónknak, Lord Browne of Madingley-nek a nekem nyújtott támogatásért és iránymutatásért.

Hálás köszönet az MIT professzorának és az USA korábbi energiaügyi miniszterének, Ernest Moritznak a vele éveken át folytatott beszélgetésekért és amiért együttműködhettem az Energy Future Initiative-vel, ahogy arra a 44. fejezetben utaltam is. A Chevron vállalattörténésze, John Harper azzal kötelezett le, hogy végigkalauzolt a cég archívumán, és fontos felfedezésekkel gazdagította munkám „felfedezésekről” szóló részeit. Marsha Salisbury a kedvemért végigböngészte a Journal of Commerce (JOC) gazdag archívumait, melyek valóságos kincsesbányái a világgazdaság fejlődésére vonatkozó ismereteknek. Köszönetet mondok John Heimleichnek, az immár az IHS Markit részét képező JOC főszerkesztőjének, amiért fontos információkkal látott el a légitársaságokkal kapcsolatban. Külön köszönet illeti lényeglátó megállapításaiért dr. James LeDucöt, a Galveston National Laboratory igazgatóját és a Centers for Diease Control virológiai részlegének korábbi vezetőjét. És nem mulaszthatom el, hogy köszönetet mondjak az elmúlt évek inspiráló beszélgetéseiért a Brookings Institution energiabiztonsági kerekasztala résztvevőinek, kiknek munkáját nagy megtiszteltetésként mint a kerekasztal elnöke koordinálhattam.

És végül, de semmiképp sem utolsósorban nagy köszönet családomnak a türelmükért, biztatásukért és tanácsaikért – hálás köszönet tehát Rebeccának, Alexnek és Jessicának. És persze legszigorúbb és egyben kedvenc kritikusomnak, feleségemnek, Angela Stentnek, aki, noha miközben én ezen a könyvön dolgoztam, maga is könyvet írt – a régi hidegháború végéről és az újabbak kezdetéről –, mindvégig biztatásával és aktív részvételével támogatta az én projektemet. Nagy hálával tartozom neki, amiért hosszú évek óta a társam. Köszönöm, Angela!

Végezetül fontos elmondanom, hogy én egymagam vagyok felelős a következő oldalakon olvasható összes megállapítás tartalmáért és a bennük kifejezésre jutó nézőpontokért.

Bevezetés

Ez a könyv a geopolitikában és az energetikában végbemenő drámai változások nyomán formálódó új globális térképről szól. De bemutatja azt is, hogy ez a térkép milyen irányba visz bennünket. A geopolitika az országok közti egyensúly eltolódására és a nemzetközi feszültségek fokozódására fókuszál. Az energetika a globális ellátási viszonyok és folyamatok nagy hatású változásairól szól, melyek legfőbb hajtóereje egyrészt az Egyesült Államok energetikai helyzetének figyelemre méltó megváltozásában, másrészt pedig a megújuló energiaforrások világszerte növekvő szerepében és az új klímapolitika megjelenésében keresendő.

Mindebben különféle erők játszanak szerepet. Az egyik a nemzetek gazdasági, katonai és földrajzi erőforrásokon alapuló hatalma, amelyet jelentősen befolyásolnak a nagyszabású stratégiai elképzelések és jól átgondolt ambíciók; a gyanakvás és a félelem, valamint a körülmények véletlenszerű és kiszámíthatatlan alakulása. A másik az a fajta hatalom, amelyet az olaj, a gáz és a kőszén, a szél- és napenergia, a maghasadás táplál, aztán ott van még a világ energiaellátásának és -felhasználásának rendjét a klímaváltozás jegyében átalakítani hivatott, a nulla karbonkibocsátást célzó intézkedések sorából adódó hatalom.

Ez nem egy egyszerűen követhető térkép, mivel dinamikus és folytonos változásban van. Tovább bonyolította a Kínából kiinduló és 2020-ban az egész világon végigsöprő koronavírus-járvány, melynek nyomában gyász, emberi szenvedés és zűrzavar járt. Leállította a világgazdaságot, szétzilálta mind a helyi, mind a globális kereskedelmet, munkahelyeket és vállalkozásokat tüntetett el, tömegek elszegényedését okozta, a világot a nagy gazdasági világválság óta látott legnagyobb recesszióba taszította, óriási mértékben duzzasztva fel az államok adósságait, kiélezte az országok közti ellentéteket, és hatalmas zavarokat okozott a globális energiapiacok működésében.

Ez a könyv ennek a térképnek a magyarázatát tűzi maga elé célul. Bemutatja, hogy a palaolaj és palagáz forradalma miként változtatta meg Amerika globális pozícióját. Hogy miként és mi okból alakul ki új hidegháborús helyzet az egyik oldalon az Egyesült Államok, a másikon pedig Oroszország és Kína között, és milyen szerepet játszik ebben az energia. Hogy milyen ütemben – és milyen veszélyeket rejtve – alakul át a „tárgyalásos viszony” „stratégiai rivalizálássá” Amerika és Kína között úgy, hogy a két ország viszonya mindinkább egy új hidegháborúra emlékeztet. Hogy milyen ingatag alapokon nyugszik a világ teljes kőolajigényének harmadát kielégítő és földgázfelhasználásának jelentős részét máig biztosító Közel-Kelet világa. Hogy a mobilitás új forradalma milyen kihívások elé állítja az olaj és a gépjárművek megszokott, több mint egy évszázada szilárdan kitartó ökoszisztémáját. Hogy a klímaváltozást övező aggodalmak miképpen formálják át az energia térképét, és milyen következményekkel járhat a fosszilis tüzelőanyagokról a megújuló energiaforrásokra történő, sokat emlegetett „energiaátmenet”. És hogy a koronavírus miként változtatta meg az energiapiacok működését, valamint a világ olajellátását jelenleg uraló „Nagy Hármak” – az Egyesült Államok, Szaúd-Arábia és Oroszország – jövőbeli szerepét.

Az Amerika változó térképe a pala előre nem látott forradalmának történetét beszéli el – azt, hogy ez a forradalom miként változtatja meg Amerikának a világban elfoglalt helyét, miközben felforgatja az energiapiacok világát, és alaphelyzetből indítja újra a globális geopolitika működését. A palaolaj és a palagáz a huszonegyedik század eddigi legnagyobb energetikai megújulását hozta. A szél- és napenergia az 1970–80-as évek újdonságai voltak ugyan, de csak a legutóbbi évtizedben tettek szert komolyabb jelentőségre. Az Egyesült Államok Oroszországot és Szaúd-Arábiát megelőzve a világ első számú olaj- és gázkitermelőjévé lépett elő, és ezekből egyszersmind a világ egyik vezető exportőrévé is vált.

Noha egyes politikusok a pala betiltását tűzték ki célul, a palaforradalom Amerika gazdasági növekedésének motorja lett, sokat javítva az ország kereskedelmi pozícióin, és hozzájárult a beruházások növeléséhez, a munkahelyteremtéshez, valamint sok millió fogyasztó rezsiköltségeinek csökkentéséhez. A pala-tüzelőanyagok felhasználását biztosító ellátási láncok behálózzák az Egyesült Államok teljes területét, gyakorlatilag az összes tagállamot, és még New York államban is munkahelyeket teremtettek, noha az állam határain belül a környezetvédők tiltakozása miatt a palagáz-kitermelést szolgáló fejlesztéseket betiltották.

Az 1970-es évek energiaválságait követően a külföldi forrásoktól való függősége miatt Amerika hozzászokott saját sérülékenységének gondolatához. Most azonban, hogy az Egyesült Államok majdnem önellátó lett, szembetűnővé váltak ennek geopolitikai következményei: új befolyásolási képességek, magasabb fokú energiabiztonság, nagyobb külpolitikai rugalmasság. Mindamellett ennek az új keletű magabiztosságnak is megvannak a határai, mivel az energiaipar globális kölcsönhatások hálózatára épül, és az említett következmények a nemzetközi kapcsolatok összetett rendszerének csak egyik vetületét alkotják. Továbbá a palakitermelés éppen egy következő „forradalom” küszöbén állt, amikor a koronavírus újabb válságba sodorta ezt az iparágat is.

Az Oroszország térképe című rész arról a feszültségről szól, amely az energiahordozók áramlása, a geopolitikai versengés és a Szovjetunió három évtizeddel ezelőtti összeomlása nyomán kialakult bizonytalan határok körüli szembenállások összjátékaként halmozódott fel – és amelynek keletkezéséhez nagyban hozzájárult Vlagyimir Putyin azon törekvése, hogy helyreállítsa Oroszország nagyhatalmi státuszát. Lehet, hogy Oroszország „energetikai szuperhatalom”, de gazdasága az ország olaj- és gázexportjától függ. Csakúgy, mint a szovjet időkben, ez az export manapság is heves vitákat gerjeszt, mivel az Európára irányuló nyomásgyakorlás lehetőségét rejti magában. Ugyanakkor bármekkora potenciális nyomásgyakorlás eszköze lehetett is a múltban, ezt a hatást az európai és globális gázpiac átrendeződése mára nagyban meggyengítette.

Annak következményei, hogy a Szovjetunió hirtelen tizenöt független állammá esett szét, máig bizonytalansági tényezőként hatnak, és sehol sem annyira, mint Oroszország és Ukrajna viszonylatában, ahol a földgáz körüli konfliktusok központi szerephez jutottak. A Krím félsziget 2014-ben történt annektálását követően ennek a küzdelemnek a hadszíntere Délkelet-Ukrajnába tevődött át. A történelem különös működése miatt ez a háború – konkrétan pedig az orosz tankok elleni harcot segíteni hivatott amerikai fegyverszállítás kérdése – állt a Képviselőházban Donald Trump ellen indított alkotmányos vádemelési eljárás hátterében, mígnem a Szenátus felmentette a vád alól az akkori elnököt.

Az amerikai–orosz viszony az ellenségeskedésig fajult, amire nem volt példa a korai 1980-as évekbeli szovjet idők óta. Ezzel egy időben Oroszország „visszatért” a Közel-Keletre, és a „Kelet felé fordulással” Kína felé is irányt vett. Moszkva és Peking között ugyanis teljes az egyetértés az „abszolút nemzeti szuverenitás” érvényesítése és az Amerika általuk hegemonistának minősített törekvései elleni fellépés tekintetében. Praktikus okok is vannak e két ország kapcsolatainak rohamos fejlődése mögött: Kínának energiára van szüksége, Oroszországnak pedig piacokra.

Kína térképének előzményei közt ott találjuk egyrészt a kínaiak által „a megaláztatás évszázadának” nevezett történelmi időszakot, valamint Kína gazdasági és katonai hatalmának az elmúlt két évtized során elért óriási mértékű, globális növekedését, másrészt a világ legnagyobb gazdaságává váló (és bizonyos mérőszámok alapján már azzá is lett) ország energiaszükségletét. Kína minden dimenzióban, földrajzi, katonai, gazdasági, technológiai és politikai téren egyaránt terjeszkedik. Miután a „világ műhelyévé” vált a termelés és az összeszerelés terén, immár arra törekszik, hogy az értékhierarchiában előrelépve ennek az évszázadnak az új iparágaiban is világelsővé váljon. Kína igyekszik saját térképét rávetíteni a Dél-kínai-tenger majdnem teljes egészére, ahol is a világ óceánhajózási útvonalainak legkritikusabb szakaszai találhatók – és ahol ezért a legkiélezettebb Kína és az Egyesült Államok stratégiai szembenállása. Az energia fontos eleme ennek az igénynek.

Kína „Egy övezet, egy út” (Belt and Road Initiative – BRI) nevű kezdeményezésének a célja Ázsia és Európa, mi több, az ezeken túli térségek gazdasági térképének átrajzolása, ami az egykori Középső Birodalmat az újjászervezett világgazdaság középpontjába helyezné. A kezdeményezés azt hivatott biztosítani, hogy Kína piacokat nyerjen az általa termelt javak értékesítéséhez, valamint hozzáférjen a számára szükséges energia- és nyersanyagforrásokhoz. Kérdés azonban, hogy a BRI mennyiben tekinthető pusztán gazdasági projektnek, vagy – mint kritikusai állítják – valójában geopolitikai program, melynek célja egy új, Kína-központú rend kialakítása a világpolitikában.

Az ennek az évszázadnak a kezdetéig visszavezethető „WTO-konszenzus” megtört. Az egyhangú Kína-kritika egységbe fogta az amerikai demokratákat és republikánusokat, és a nemzetbiztonsági szolgálatok mindkét országban egyre inkább mint a jövőbeli ellenségre összpontosítanak egymásra. Ugyanakkor, ahogy arra a 2020-as koronavírus-járvány fájdalmas bizonyítékokkal szolgált, a két ország közt nagyobb mérvű a gazdasági integráció és a kölcsönös függőség, mint sokan hinnék, és mindkét fél egyformán függ a globális konjunktúrától. De a realitások mind kevésbé számítanak, amikor egyre hangosabban követelik a világ két legnagyobb gazdaságának egymásról történő „leválasztását” (decoupling), amit növekvő bizalmatlanság kísér, és amit csak tovább fokozott a koronavírus-járvány, melynek a két ország közti feszültség éleződése lesz az egyik hosszú távú következménye.

A Közel-Kelet térképén a határok az egymást sűrűn követő birodalmak felemelkedésével és bukásával már az ókorban is folyamatosan átrajzolódtak. Noha az Oszmán Birodalom hat évszázadon át uralta a térséget, a határok gyakorta eltolódtak. A modern Közel-Kelet térképének főbb vonalait az első világháború alatt és után húzták meg az Oszmán Birodalom összeomlásával keletkezett vákuumban, de többnyire a törökök uralta tartományok határai mentén. Ezeknek a térképeknek a legitimitását azóta is vitatják – a pánarab nacionalizmus, a politikai iszlám és az Izrael állammal való szembenállás jegyében, majd az ISIS által is megtestesített dzsihádizmus szellemében, melynek célja a nemzetállamok eltörlése és felváltása a „kalifátus” intézményével. A régióban az egyik legnagyobb kihívást ma a térségi dominanciáért folyó rivalizálás jelenti a szaúdi szunnita és az iráni síita iszlám között, amit tovább bonyolítanak Törökország hatalmi ambíciói, melyek jogfolytonosságát az Oszmán Birodalom uralmáig vezetik vissza. A térségben meghatározó tényező még az Egyesült Államok és Irán közti, több mint négy évtizedes múltra visszatekintő konfrontáció és a számos országot jellemző gyenge kormányzás is.

A Közel-Kelet sorsának alakításában természetesen másfajta térképek is szerepet kaptak – nemcsak a határoké, hanem a földrajzi viszonyoké, az olaj- és gázlelőhelyeké, a csővezetékeké és a tankhajók útvonaláé is. Az olaj és a gáz, valamint az ezekből származó bevételek, vagyonok és politikai előnyök központi szerepet játszanak a térség identitásának formálásában. Ugyanakkor az olajárak 2014-es bezuhanása felerősítette az olaj jövőbeni szerepe körül folyó új vitát. Alig több, mint egy évtizeddel ezelőtt még az „olajhozamcsúcs” (peak oil) miatt aggódott a világ attól való félelmében, hogy egyszer csak elfogynak az olajtartalékok. Mára a fókusz áttevődött a „csúcskeresletre” (peak demand) – arra a kérdésre, hogy az olajfelhasználás növekedése meddig tarthat még, és mikor kezd el csökkenni. Vajon elveszti-e az olaj az értékét és jelentőségét az előttünk álló évtizedekben? Az olaj iránti kereslet 2020-as összeomlása egyre sürgetőbbé tette az olaj- és gázexportőrök számára, hogy diverzifikálják és modernizálják gazdaságukat. Ezt Abu-Dzabi már 2007-ben meg is kezdte, megalkotva a „Vízió 2030” programját, Szaúd-Arábia pedig immár rohamléptekben igyekszik megvalósítani.

Ha egyetlen lényegi tényezőre kellene visszavezetni az elképzelést, mely szerint a kereslet, nem pedig a kínálat jelentheti a jövőben a szűk keresztmetszetet, akkor az a klímapolitika és a technológia találkozásánál lenne keresendő. Ha volt terület, amely nagyon hosszú időn át az olaj garantált felvevőpiacának tűnhetett, akkor az a közlekedés, azon belül pedig a gépjárműforgalom volt. Ez már nem így van, az „Ütemterv a jövőhöz” szerint biztos, hogy nem. Az olajjal szembeni legnagyobb kihívást ugyanis ma már az „új triád” jelenti: az elektromos autó, amely nem használ olajszármazékot; a „mobilitás mint szolgáltatás” (mobility as a service – MaaS), azaz a fuvarmegosztás és a „telekocsi”; valamint az önvezető autók. Ez pedig valószínűleg az új, ezermilliárd dolláros iparág, az „autótech” fölötti dominancia megszerzésére irányuló versenyt fogja pörgetni.

Az akörül zajló vita, hogy a világ milyen ütemben lesz képes és kénytelen alkalmazkodni a klímaváltozáshoz – és hogy ez mibe fog kerülni –, aligha jut nyugvópontra ebben az évtizedben. De az biztos, hogy az alkalmazkodást célzó erőfeszítések fokozására fogja sarkallni az érintetteket, ahogy a közvélemény egyre inkább tudatára ébred a helyzetnek, és ahogy újabb és újabb intézkedések irányulnak a „nettó nulla karbonkibocsátás” elérésére. Ez az az „energiaátmenet”, amely egyre inkább a megújuló energiaforrásokra támaszkodva vezet a jövőbe abból a világból, mely energiaszükségleteinek több mint 80 százalékát kőolajból, földgázból és kőszénből elégíti ki, pontosan úgy, ahogy harminc évvel ezelőtt. A 2015-ös párizsi klímaegyezmény egy új korszak nyitánya volt, a „csökkentett karbonkibocsátás” jövőjének nyitánya. Az energiafelhasználás és az éghajlatvédelem tekintetében ugyanis két különálló korszakot különböztethetünk meg: a párizsi klímaegyezmény előttit és a párizsi klímaegyezmény utánit. Miközben azonban az energiaátmenet világszerte állandó beszédtémává vált, az egyes országokon belül és azok között késhegyig menő viták zajlanak az átmenet jellegéről, lefolyásának mikéntjéről, időtartamáról és arról, hogy kit terheljenek az átmenet költségei. Az „energiaátmenet” nyilvánvalóan egészen mást jelent egy India-típusú fejlődő országnak, ahol a nélkülözők százmilliói számára elérhetetlenek a kereskedelmi energiaszolgáltatások, mint mondjuk Németországnak vagy Hollandiának.

A nap- és szélenergia az elektromosság „dekarbonizációjának” első számú forrásaivá váltak. Míg korábban „alternatívaszámba” számba mentek, ma már a fősodorhoz tartoznak. Ugyanakkor, ahogy nő ezek részesedése az áramtermelésből, egyre nagyobb kihívást jelent az „időszakosság” (intermittency) problémája. Ha süt a nap és fúj a szél, túlterhelhetik a hálózatot, hogy aztán szinte teljesen elenyésszenek, amikor az ég beborul vagy szellő is alig lengedez. Ez hatalmas technológiai kihívást jelent – biztosítani kell a hálózat stabilitását, szabályozhatóságát, és meg kell találni az elektromosság nagy mennyiségben történő, néhány óránál hosszabb távú tárolásának módozatait.

A „klíma” meghatározó fontosságú tényező lesz az energia új térképének kialakulásában. Itt felvenném azt a szálat, melyet A küldetés című könyvemben szövögettem. Annak a könyvemnek több mint száz oldalát szenteltem azon kérdés vizsgálatának, hogy miként vált a klíma a tizenkilencedik század közepén Európa egy maroknyi, a civilizáció létét egy újabb jégkorszaktól féltő szaktudósát foglalkoztató problémából a globális felmelegedéssel kapcsolatos konszenzussá, mely 2015-ben Párizsban 195 országot hozott össze, hogy ezek az országok kidolgozzanak egy utóbb globálisan elfogadott etalon alapjául szolgáló megegyezést. A jelen könyv lapjain a fókusz arra helyeződik át, hogy a kutatás és megfigyelés, a klímamodellek, a politikai mozgósítás és a szabályozás ereje, a társadalmi aktivizmus, a pénzügyi intézetek szerepe, valamint a fokozódó aggodalmak által vezérelt klímapolitikák miképpen befolyásolják az energiarendszer átformálását. A „nettó nulla karbonkibocsátás” az előttünk álló évtizedek egyik legfőbb kihívását tartogatja számunkra, nemcsak a politika, hanem a népesség életmódjának alakítása és a célok elérésének ára terén is.

Első könyvem, a Shattered Peace (Az összezúzott béke) a szovjet–amerikai hidegháború eredetét mutatja be. Jelen kötet lapjain az újabb hidegháborúk eredetéről szerezhet ismereteket az Olvasó. A zsákmány (The Prize) az olaj és a geopolitika közel másfél évszázados történetének széles tablóját festi meg, amely kétségkívül részét képezi a Változó világtérképnek is. Az általam társszerzőként jegyzett könyv, a The Commanding Heights (A tájat uraló magaslatok) a hidegháború utáni világ és a globalizáció új korszakának képét rajzolja meg. Mostanra a globalizáció széttöredezése vált a folytatódó történet részévé.

A Covid-járvány ugyanis felgyorsította a globalizációnak és az azt megtámogató nemzetközi intézmények, valamint a nemzetek közötti együttműködés szerepének már korábban megkezdődött visszaszorulását. 2008–2009-ben a nemzetközi együttműködés jelentette a pénzügyi kór terjedésének ellenszerét. Tizenkét évvel később a koronavírus-járványt leküzdeni hivatott kormányzati és nemzetközi szintű összefogás hiánya volt a legszembetűnőbb. Ami korábban csak a „gazdasági leválasztásról” folytatott eszmecserének tűnt, az mostanra a 90 000 milliárd dolláros világgazdaság alapját képező ellátási láncok szétzilálásához vezetett. Szélesebb értelemben, a határsorompókat leeresztik, a nacionalizmus és a protekcionizmus felszálló ágban van, és a személyek általában meglehetősen szabad mozgása sokkal kevésbé szabad immár. A 2020-as pandémiából eredő világgazdasági nyomorúság egyik következményeként gyarapodhat a törékeny és diszfunkcionális államok száma, ami újabb biztonságpolitikai kihívásokat jelenthet, melyek egy adott ponton túlléphetik az érintett országok határait. Ugyanakkor a kormányok országaik belső vagy nemzetközi igényeit kielégíteni hivatott biztonságpolitikai, egészségügyi, energetikai vagy klímapolitikai erőfeszítéseit gyengítheti az a hatalmas adósságtömeg, amelyet a gazdasági nehézségeket enyhítendő pénzügyi intézkedések finanszírozása céljából halmoztak föl.

De a jövőbe vezető úton már jóval a koronavírus-járvány kitörése előtt elindult a világ – nem csupán a megújulóknak és az elektromos gépjárműveknek köszönhetően, hanem a palaforradalom miatt is, mely újrapozicionálta az Egyesült Államokat az energia terén, felrázta a globális piacokat, és új helyet jelölt ki Amerika számára a világban.

Most ezen az úton indulunk el mi is.

AMERIKA VÁLTOZÓ TÉRKÉPE

1. FEJEZET

A GÁZEMBER

A palaforradalom kezdetének helyszínét keresve induljunk el Dallasból a 35E autóúton, haladjunk 64 kilométert észak felé Denton városáig, majd forduljunk le egy egészen kis város, Ponder felé. Menjünk el a takarmánybolt, a fehér víztorony és a Cowboy templomot jelző tábla, majd a bezárt fánküzlet előtt. Még hat kilométernyi út, és már meg is érkeztünk Dishbe, egy körülbelül négyszáz lakost számláló texasi kistelepülésre. Itt egy drótkerítés csővezetékek beépített létrával ellátott csatlakozópontját keríti körbe. Megérkeztünk – az SH Griffin #4 jelű földgázkúthoz. A kerítésen felirat hirdeti a fúrás dátumát: 1998.

Ez nem volt éppen eszményi időpont egy gázkút megfúrásához. Az ázsiai pénzügyi válság és az ezt követő világméretű gazdasági pánik következtében bezuhant a kőolaj és a földgáz ára. Az SH Griffin #4 mégis nagyobb mérvű változások előidézője lett, mint akkor bárki képzelte.

A kutat lényegében a bevett technológiával fúrták meg, de nem leleményes kísérleti módszerek nélkül – mit sem törődve a hitetlenkedők fejcsóválásával. A kúton dolgozó hívők kis csoportja meggyőződéssel vallotta, hogy valahogy igenis kinyerhető a földgáz a nagy tömörségű palakőzetből, mégpedig úgy, hogy még jövedelmező is legyen – ami az olajipari tankönyvek szerint lehetetlen volt. A lehetőségbe vetett hitet legrendíthetetlenebbül a csapat főnöke, George P. Mitchell vallotta. Ő már régóta eltökélt híve volt a módszernek.

Hogy e meggyőződés erejéről pontos képet alkothassunk, látnunk kell, hogy az SH Griffin #4-hez vezető út valójában sokkal messzebbről, a görögországi Peloponnészoszi-félsziget egy falucskájából indult.

1901-ben egy húszesztendős, írástudatlan pásztor, Szavvasz Paraszkevopulosz arra jutott, hogy a mélyszegénységből csak úgy talál kiutat, ha kivándorol az Egyesült Államokba. Mire eljutott a texasi Galvestonba, már Mike Mitchellnek hívták. Végül egy cipőfényező üzlettel kombinált mosodát nyitott, amelynek bevételeiből éppen hogy el tudta tartani a családját. Fia, George beiratkozott a texasi A&M Egyetemre, ahol a geológia és az akkor még viszonylag új olajmérnöki tudományok kurzusait hallgatta. George szegény sorsú fiatalember volt, ráadásul akkoriban dühöngött a nagy gazdasági világválság. A tanulmányai folytatásához szükséges pénzt azzal teremtette elő, hogy diáktársainak édességeket és elegáns, mélynyomatú levélpapírt árult, pincérként és háziszabóként dolgozott nekik. Emellett a teniszcsapat elnökévé választották, és évfolyamelsőként végezte el az egyetemet.

A második világháború után Mitchell úgy döntött, hogy többé nem fog másoknak dolgozni. Néhány társával együtt egy kisebb geológiai tanácsadó irodát nyitott egy houstoni gyógyszertár fölött. Az 1970-es évekre már jelentős méretű kőolaj- és földgázipari céget épített fel, mely működése során sikert és kudarcot egyaránt elkönyvelhetett. Mitchellt azonban sajátos meggyőződés hajtotta. Az olajjal szemben a gázt részesítette előnyben.

1972 táján kezébe került egy környezetvédő csoport, a Római Klub jelentése, A növekedés határai (The Limits to Growth) című könyv, mely azt jósolta, hogy a hamarosan túlnépesedő világ ki fog fogyni a természeti erőforrásokból. A könyv felkeltette érdeklődésétől vezérelve Mitchell figyelme egyre inkább a környezetvédelem ügye felé fordult. A földgáz immár nemcsak üzleti vállalkozás volt a számára, hanem szent küldetés is, mivel a gáz tisztábban ég, mint a szén. Megesett, hogy ha valaki elismeréssel szólt a kőszén felhasználásáról, Mitchell felhívta telefonon és alaposan letolta az illetőt.

Az új keletű környezetvédelmi ethosztól hajtva, Mitchell egy egészen másfajta üzleti vállalkozásba kezdett – egy erdős-ligetes, rendezett tájképű, 114 négyzetkilométer területű települést alapított Wooodlands néven, Houstontól északra. Jelszava az „élhető erdő” volt. (Ma a település lakossága meghaladja a százezret.) Mitchell minden döntés meghozatalából kivette a részét, lett légyen szó a virágágyak és a fásított területek elhelyezéséről, vagy egy vadpulykaállomány betelepítéséről (mígnem az egyik példányt lelőtték).[1]

Mindeközben nem hanyagolhatta el az energetikai cégét sem. Itt jelentős problémába ütközött. A Mitchell Energyt szerződés kötelezte, hogy fedezze Chicago gázfogyasztásának 10 százalékát. Ugyanakkor a kötelezettség teljesítéséhez szükséges földgáztartalékok kimerülőben voltak. A Mitchell Energy lépéskényszerbe került. Ekkor bukkant Mitchell egy lehetséges megoldásra.

1981-ben kezébe került egyik geológusának folyóiratközlésre szánt tanulmányának piszkozata. A szerző a geológusok és olajmérnökök képzésében tanítottakkal ellentétes hipotézissel állt elő, ugyanis azt állította, hogy a gázt nagy mélységből, mégpedig az igen tömör – a betonnál is tömörebb – kőzetből is ki lehet nyerni. Ez a pala volt a forráskőzet, a „konyha”, melyben a szerves anyagokból az évmilliók során mintegy „kifőtt” az olaj vagy a gáz. A tankönyvek szerint az így keletkezett olaj és gáz azután természetes tárolókba vándorolt, ahonnan ki lehet termelni őket.

Már akkor tudvalevő volt, hogy olaj és gáz rejtőzhet a palakőzetben, de azt is tudni vélték, hogy ipari mértékű kitermelésük nem lehetséges, mivel nem képesek áthatolni a tömör kőzetrétegen. A kiadásra váró tanulmány ezt vonta kétségbe. A Chicagóval kötött szerződés miatt aggódó Mitchellnek meggyőződésévé vált, hogy erre vezet az út a cég megmentéséhez. Kell, hogy legyen cáfolata a bevett dogmának.

A próbafúrások terepe a Barnett-pala lett, mely arról a farmerről kapta a nevét, aki még ekhós szekérrel vándorolt ide a tizenkilencedik század derekán. 13 000 négyzetkilométernyi kiterjedésű mezőről volt szó, mely egy kilométernyi vagy még annál is nagyobb mélységben húzódott a Dallas-Fort Worth Repülőtér és az észak-texasi ranchok és kisvárosok alatt. Mitchell csapatával éveken át dolgozott keményen a palarejtély megfejtésén. Azt tűzték célul maguk elé, hogy parányi járatokat nyitnak a tömör palarétegben, melyekben a gáz szabadon áramolhat a kőzeten keresztül a kutakig. Ezt a célt a hidraulikus kőzetrepesztés – „frakkolásként” is emlegetett – technológiájának alkalmazásával kívánták elérni. Az eljárás során víz, homok, egy zselés anyag és bizonyos vegyi adalékok keverékét fecskendezték nagy nyomással a kőzetrétegek közé, mely ott kis pórusokat nyitott fel, és ezeken keresztül kiszabadulhatott a gáz. A hidraulikus repesztésnek az 1940-es évek végén kifejlesztett technológiáját máig alkalmazzák a hagyományos olaj- és gázkutaknál.

Itt viszont nem hagyományos gázlelőhelyek feltárásához alkalmazták a technikát, hanem magába a palakőzetbe hatoltak vele. Az idő azonban vészesen fogyott, miközben nagy összegeket költöttek el minden kereskedelmi haszon nélkül. Felerősödtek a bíráló hangok a vállalaton belül. Mégis, ha bárki szóba hozta Mitchell előtt, hogy az elképzelés kudarcra lenne ítélve, és nem több, mint egyfajta „tudományos kísérlet”, ő így felelt: „Márpedig ezt fogjuk folytatni.” És mivel ő irányította a céget, a Mitchell Energy folytatta a kőzetrepesztést a Barnett-palamezőn. De továbbra is eredménytelenül.

A kilencvenes évek közepére a cég pénzügyi helyzete bizonytalanná vált. A földgáz ára alacsony volt. A Mitchell Energy csökkentette kiadásait, és leépítette alkalmazottai egy részét. A cég a Woodlandstől is megvált 543 millió dollárért. Mikor elé terjesztették az eladási ajánlatot, Mitchell ezt firkantotta a dokumentumra: „Oké, de szomorú.” Később ezt mondta: „Nagyon nem szívesen adtam el.” De nem volt más választása. A cégnek szüksége volt a pénzre. A pala dolgában azonban Mitchell hajthatatlan maradt. Ahogy lányunokája elmondta, egy dolog jellemezte igazán: „a makacsság”. Ha voltak is kételyei, azokat megtartotta magának.[2]

A cég 1998-ig hatalmas összeget költött a Barnettre – nem kevesebbet, mint negyedmilliárd dollárt. Amikor az elemzők összeállították Amerika jövőbeli lehetséges gázlelőhelyeinek listáját, azon még csak nem is szerepelt a Barnett. „Egy sor tapasztalt, magasan képzett ember ki akart hátrálni a Barnettből” – emlékezett vissza Dan Steward, a Mitchell-hívők egyike. „Azt mondták, pénzkidobás az egész.”[3]

Nick Steinsberger, Mitchell harmincnégy éves, barnetti menedzsere nem tartozott a kétkedők közé. Meg volt győződve róla, hogy lennie kell üzletileg életképes megoldásnak a palagáz-kitermelés problémájára. Ugyanakkor az alacsony földgázárak miatt a kútfúrás költségeinek csökkentésén munkálkodott. Ebből a célból az egyik legdrágább összetevőt állította célkeresztbe – a guar árát.

A főként Indiából importált guar a guarbabból kinyert növényi rost. Az élelmiszeriparban széles körben használják torták, piték, fagylaltfélék, müzlifélék és joghurtok állagának javítására. De felhasználásának van még egy fontos területe – a kőzetrepesztés. Egyfajta zselés iszap formájában juttatják vele a homokot a repedésekbe azok kitágítása céljából. De a guar és az egyéb adalékanyagok drágák voltak. Steinsberger egy dallasi baseballmeccsen futott össze néhány geológuskollégájával, akik sikerrel helyettesítették vízzel a guar jelentős részét, de Texas egy másik részén, ahol nem palakőzettel dolgoztak. 1997-ben Steinsberger néhány palagázkútnál végzett kísérleteket a kollégák vizes receptjével, de sikertelenül.

Steinsberger engedélyt kapott még egy utolsó kísérletre. Ez volt a texasi Dishben felállított SH Griffin #4. A csapat változatlanul vizet használt a guar nagy részének helyettesítésére, de ezúttal lassabban adagolták hozzá a homokot. 1998 tavaszára megvolt a megoldás. „A kút – idézte fel Steinberger – messze felülmúlta minden Mitchell által korábban fúrt kút teljesítményét.” Megfejtették a pala kódját.

Az új eljárásnak nevet kellett adni. Nem akarták egyszerűen „vizes kőzetrepesztésnek” hívni. Ez túlságosan prózai, egyenesen unalmas lett volna. Ezért hát „hidraulikus kőzetrepesztésnek” nevezték el.

A cég gyors ütemben alkalmazta a technológiát a Barnett területén újonnan fúrt kútjainál. Fellendült a kitermelés. Ugyanakkor ahhoz, hogy nagyobb léptékben is felfuttassa a palagáz-kitermelést, a Mitchell Energynek jelentős tőkére volt szüksége, ami azonban nem állt rendelkezésre. George Mitchell, vonakodva bár, de rászánta magát, hogy megpróbálja eladni a céget. Ez igen nehéz személyes döntés volt. Noha elégtételül szolgált a számára, hogy intuícióján alapuló meggyőződése tizenhét év után igazolást nyert, ekkor már prosztatarákkal kezelték, feleségén pedig kezdett elhatalmasodni az Alzheimer-kór. És nem akadt vevő. Az eladást lefújták, és a cég újra munkához látott.

A következő két év folyamán a Mitchell Energy gázkitermelése több mint a kétszeresére nőtt. Ez felkeltette Larry Nichols érdeklődését – Nichols annak a Devon Energynek volt a vezérigazgatója, amely a korábbi eladási folyamat során a Mitchell Energy megvételéről lemondó vállalatok egyike volt. Nichols kérdőre vonta saját mérnökeit: „Ez meg hogy van? Ha a kőzetrepesztés nem működik, mitől ugrott meg Mitchellnél a kitermelés?” A Devon mérnökei felismerték, hogy a Mitchell Energynél tényleg megfejtették a pala kitermelésének a kódját. Másodjára Nichols már nem hagyta kicsúszni a keze közül a céget. A Devon 2002-ben 3,5 milliárd dollárért megvásárolta a Mitchellt. „Akkoriban – emlékezett vissza Nichols – a világon senki nem hitt benne, hogy a palafúrás működhet – kivéve Mitchellt és minket.”

Ahhoz azonban, hogy a palagáz kitermelése gazdaságossá váljon, még egy technológiára szükség volt. Ez pedig a horizontális fúrás volt. Ez a módszer tette lehetővé, hogy függőlegesen lefúrjanak (manapság már akár három kilométernyi mélységig), egészen a „startvonalnak” nevezett pontig, ahol is a fúró megfordul, és horizontális irányban hatol át a palán. Így a fúrófej sokkal nagyobb kőzetfelülethez fér hozzá, ami jóval nagyobb mennyiségű gáz (vagy olaj) kitermelését teszi lehetővé. Ugyan jelentős tapasztalatokra tettek már szert a horizontális fúrás terén, a technológia igazából csak az 1980-as évek végére és az 1990-es évek elejére érett be. Ehhez előzetesen több területen is előrehaladásra volt szükség – köztük a mérés- és érzékeléstechnológia, az irányított fúrás, a számítógépvezérlés, a szeizmikus analízis és a speciális motorok fejlesztése területén. Mindez figyelemre méltó eredményekhez vezetett, ahhoz, hogy két-három kilométer mélységben derékszögben beforduljon és horizontális mozgásba kezdjen a fúrófej. Ehhez még egy dologra volt szükség – a próbálgatásos módszer kitartó alkalmazására. A Devon készen állt rá, hogy a horizontális fúrás módszerét a kőzetrepesztéses technológiával ötvözze.[4]

2003 forró nyarán a gáziparban érintett kormányzati tisztviselők, mérnökök, szakértők és vállalatvezetők népes társasága gyűlt össze 1200 kilométerrel északabbra, a denveri reptér melletti Marriott Hotel egy tágas konferenciatermében. A résztvevők azzal a céllal gyűltek egybe, hogy közösen áttekintsenek egy nagyszabású felmérést az USA földgáziparának jövőjéről. A tanulmány borúlátó következtetéseket tartalmazott. Az éveken át stagnáló földgázárak hirtelen a magasba szöktek. A kereslet nőtt, kiváltképp az áramtermelés terén. Ugyanakkor a jelentés szerint „kiábrándító” volt a tény, hogy a „tartósan magas árak” az aktívan működő fúrókutak számának megkétszereződése ellenére sem biztosítottak a várakozásoknak megfelelően növekvő gázkínálatot. Röviden, az Egyesült Államok kezdett kifogyni a földgázból.

A tanulmányt készítő munkacsoport vezetője szerint a „nem konvencionális” gázzal kapcsolatos új technológiáktól legjobb esetben is csak marginális eredmények voltak várhatók. A palagázt említésre sem méltatta.

Ekkor a Texasi Egyetem egyik professzorának keze emelkedett a magasba tiltakozásképpen. A felszólaló rámutatott, hogy a „nem konvencionális” forrásokat a tanulmány egy másik jelentés adatainak csupán harmadára becsülte. „Ez pedig orbitális különbség” – állapította meg gúnyosan a professzor. A vezető jelentéstevő a felvetést a leghatározottabban elutasította, mondván, hogy a nagyobb potenciális tartalékokra vonatkozó becslés úgy, ahogy van, hibás.

„Valaki itt tényleg borzasztó nagyot téved” – vágott vissza a professzor.

A teremben szinte mindenki meg volt győződve róla, hogy a professzor az, aki borzasztó nagyot téved, és az Egyesült Államok permanens hazai földgázhiánynak néz elébe. A hiányzó mennyiség pótlásának legfőbb módja külföldön keresendő: a cseppfolyósított földgáz, LNG (Liquified Natural Gas) behozatalával.

Az Egyesült Államok olyasmi előtt áll, amivel történelme során még sohasem szembesült: növekvő függésbe kerül a karibi térségből, Nyugat-Afrikából, a Közel-Keletről vagy Ázsiából importálható nagy mennyiségű cseppfolyósított földgáz behozatalától. Ezen feltételezés szerint az Egyesült Államok a világ legnagyobb LNG-importőrévé fog válni, és még erőteljesebben függ majd a gáz világpiacától, mint amennyire már akkor is függött az olajétól.[5]

Mindazonáltal, miközben a légkondicionált denveri bálteremben 2003 júliusában a földgázról készült tanulmányról folyt a vita, odalent Texasban a Devon munkatársai közel negyvenfokos melegben módszeres fúrásokat végeztek, amelynek eredményeképp ötvenöt kút létesült a Barnett területén.

Larry Nichols, a Devon vezérigazgatója le is maradt a denveri konferenciáról, mivel minden figyelmét lekötötte a Devon fúróprojektje. „Ahogy egyik kutat a másik után létesítettük, és láttuk, hogy ezek folyamatosan termelnek, minden nappal világosabbá vált a számunkra, hogy itt most a játékszabályok újraírásának vagyunk részesei – emlékszik vissza Nichols. – Ez nem egyetlen, nagy heuréka!-pillanat műve volt – tette hozzá. – Egyik kisebb heuréka!-pillanat követte a másikat, miközben folyamatosan javítottuk a technológiát.”

A fúrási program végére a Devon mérnökeinek a kezében volt a bizonyíték: a szakembereknek végre sikerült összekapcsolniuk a két különböző eljárást – a hidraulikus kőzetrepesztéses technikát, valamint a horizontális fúrás módszerét – ami így lehetővé tette a tömör palakőzetben megkötött gáz kiszabadítását. „A többi már történelem” – mondta Nichols később.[6]

Mintha egy startpisztolyt sütöttek volna el. Az áttörés hírére eszeveszett versenyfutás kezdődött, ahogy a többi cég is igyekezett mindenki más előtt kihasítani a maga részét a tömör kőzetekből.

A résztvevők nem a hatalmas vállalatok közül kerültek ki, melyek jól ismert cégére Amerika-szerte ott látható a legtöbb benzinkút felett. Ezek a „majorok”, vagyis óriásvállalatok változatlanul az egyesült államokbeli befektetéseik felszámolásával foglalatoskodtak, mivel az itteni beruházásokat zsákutcának vélték. Ehelyett a Mexikói-öböl mélyvízi fúrótornyaiba ölték a pénzüket, meg egy sor más, sokmilliárdos „megaprojektbe” a világ különböző részein. Megítélésük szerint az Egyesült Államok szárazföldi területeit már olyannyira kimazsolázták, hogy az itteni kitermelés nyilvánvalóan leszálló ágba került, és már nem tudtak a számukra szükséges mértékű új forrásokat biztosítani.

Az Államok szárazföldi területe így a független cégeknek maradt – az olyan kisebb vállalkozásoknak, melyek a feltárásra és kitermelésre összpontosítottak, mert nem voltak leterhelve benzinkutak és olajfinomítók hálózatának működtetésével, így bátrabban vállalkoztak, fürgébbek voltak, és alacsonyabb költséggel működtethették a kimerülőben levő belterületi kutakat. Ezek között voltak többmilliárdos értékre becsült cégek csakúgy, mint apró, szedett-vedett kutatócégek.

A verseny arról szólt, hogy ki tud a lehető legtöbb ígéretes területet azonosítani és a tulajdonossal földhaszonbérleti szerződést kötni, hogy aztán küzdelmes munkával azon legyen, hogy a terület megfeleljen a várakozásoknak. Mint kiderült, nem minden palakőzet egyforma – némelyik produktívabb volt, a másik kevésbé. A cél a „termékeny pontok”, a potenciálisan legproduktívabb területek azonosítása volt – mindenki más előtt. Ennek a forradalomnak az élcsapatát az a sok ezer „földügynök” alkotta, aki megzörgette a szúnyoghálós ajtókat, szórólapokat dobált a vidéki levelesládákba, és rávette a gazdákat, hogy lemondjanak földjeik mindeddig értéktelen bányajogáról a jövőbeli – talán vagyonokat érő – járulékok fejében.

Ezek a független cégek kiterjesztették a versenyt további palamezőkre Louisiana, Arkansas és Oklahoma egyes vidékein, végül magára a hatalmas Marcellus mezőre is, melynek vastag, a felszín alatt kilométernyi vagy még nagyobb mélységben húzódó rétege New York állam nyugati részétől le egészen Pennsylvaniáig és Ohio államig terpeszkedik, de eléri Nyugat-Virginiát is. A Marcellus utóbb a világ második legnagyobb gázlelőhelyének bizonyult – ha nem a legnagyobbnak. Egy másik, Utica nevű palaformáció a Marcellustól délre található Ohióban és Pennsylvaniában. Ami a függetleneket a lehető leggyorsabb cselekvésre ösztönözte, az a hatalmas motivációs erő volt, amit úgy hívnak, hogy eladási ár. „Évtizedek olcsó gázbőségét követően – jelentette a The Wall Street Journal – most az amerikai földgáz ára a legmagasabb az iparilag fejlett világban.” Ez az árszint olyan mérvű kísérletezést, befektetést és próba-szerencse alapú kockázatvállalást motivált, amelyre az alacsonyabb árak mellett senki sem vállalkozott volna. Ez a konvencionális gáz (majd pedig az olaj) terén alkalmazottaktól eltérő termelési profilok kialakításával járt. Kezdetben az új kutak hozama igen magas volt, hogy aztán sokkal gyorsabban essen vissza a kiegyenlítődés előtt, mint az a konvencionális kutakra jellemző. Így szükségessé vált újabb és újabb kutak megfúrása az utóbb normál termelési folyamatnak nevezett eljárás során.[7]

A csengő a 2008-as évben szólalt meg. Ebben az évben történt, hogy az USA földgáztermelése növekedett ahelyett, hogy az általános várakozásoknak megfelelően tovább csökkent volna. Ez azonnal felkeltette a majorok, a nagy nemzetközi cégek érdeklődését. Némelyik major el is kezdte visszahozni befektetéseit az Egyesült Államok szárazföldi területeire. Néhány esetben felvásárolták a függetleneket, de volt több olyan nemzetközi vállalat is – Kínából, Indiából, Franciaországból, Olaszországból, Norvégiából, Ausztráliából és Koreából –, amely partnerként vásárolta be magát valamelyik független amerikai cégbe, és azt ellátta annyi készpénzzel, amennyire annak a lázas ütemű továbblépéshez szüksége volt.

Ebben az új helyzetben az USA földgáztartalékainak becsült értéke drámai növekedésnek indult. 2011 végére a Gázpotenciál Bizottság (Potential Gas Committee), melynek feladata az Egyesült Államok természeti erőforrásainak felmérése, 70 százalékkal magasabbra becsülte a kitermelhető gáztartalékokat, mint egy évtizeddel korábban. Ebben az évben Barack Obama elnök bejelentette: „A közelmúlt innovációi lehetővé tették, hogy nagyobb – akár száz esztendőre elegendő – tartalékokhoz férjünk hozzá a lábunk alatt fekvő palarétegben.”

És a számok egyre csak növekedtek. 2019-re a Gázpotenciál Bizottság becslése szerint az USA kitermelhető földgázkészletei a 2002-ben becsült érték háromszorosára nőttek. A gázkitermelés olyan gyorsan nőtt, hogy „palaviharként” kezdtek rá utalni. Ahogy a gáz területén a hiány helyébe a túlkínálat lépett, bekövetkezett az elkerülhetetlen – a gáz ára a mélybe zuhant. A bőséges kínálat és az alacsony ár együtt megváltoztatta az amerikai energiamix összetételét, megemelve a gáz részarányát az USA összesített energiafelhasználásában.[8]

A legjelentősebb változás a villamosenergia-iparban ment végbe. King Coal, azaz a Kőszénkirály hosszú ideig uralkodott a villamosenergia-termelésben, és pozícióit az 1970-es és 1980-as években tovább erősítették azok a kormányzati intézkedések, melyek a kőszén felhasználását támogatták, mondván, hogy a kőszén biztos hazai energiaforrás, míg a földgáz használatát az áramtermelésben korlátozták (mivel abban az időben is úgy vélekedtek, hogy az ország kifogy a gázból). A palagáz előtt, a kilencvenes évek során a gáz részaránya sohasem emelkedett 17 százalék fölé az áramtermelésben. Most azonban a palakitermelés megjelenésével a gáz ára rendkívül versenyképessé vált, miközben a környezetvédők ellenállása nyomán lényegében lehetetlenné vált újabb széntüzelésű erőművek létesítése az Egyesült Államokban. Még 2007-ben is a szénerőművek szolgáltatták Amerika áramfogyasztásának felét. 2019-re e szám aránya 24 százalékra csökkent, miközben a földgázé 38 százalékra nőtt az USA energiaellátásában. Ez volt a legfőbb oka annak, hogy az USA szén-dioxid-kibocsátása (CO_2) a kilencvenes évek elején jellemző szintre csökkent, miközben Amerika gazdasága megkétszereződött.

A drága LNG importálásának még a gondolatát is száműzték. A kihívást immár nem az jelentette, hogy miként tárjanak fel ritka új forrásokat, hanem hogy hol találhatók új piacok az olcsó földgáz bősége számára. Mert egyszerűen olyan sok volt már belőle.

2. FEJEZET

A PALAOLAJ „FELFEDEZÉSE”

2007 egy reggelén Mark Papa egy igazgatótanácsi ülésre készült fel éppen Houstonban. Papa volt a Barnett-palamező területén gázfeltáró műveleteket végző független cégek élmezőnyébe tartozó EOG vezérigazgatója. Ahogy elnézte a diákat arról, hogy az EOG egymaga mennyi gázt talált a Barnettben, aggasztó gondolatok fogalmazódtak meg benne. Itt nagyságrendi változás zajlik, gondolta Papa. Az EOG korábban „bcf-ben” – billion cubic feetben, tehát milliárd köblábban – mérte fel a rendelkezésre álló gáztartalékokat. Most, hogy ilyen töméntelen palagázt termeltek ki a területen, immár ezerszeres léptékben – „tcf-ben”, trillion cubic feetben, azaz ezermilliárd köblábban – kellett gondolkodniuk. A Barnett előtt a „tct” mérőszámot többnyire csak az Egyesült Államok összesített gáztartalékai számára tartották fenn, nem pedig egyetlen társaság adatainak!

A többi cég is hasonló mennyiségekkel találta szemben magát. Papa fejben összeadta a számokat. Az eredmény riadalomra adott okot. „Ez hatással lesz az egész gázpiacra” – döbbent rá.

Papa arcára az a némileg meglepett kifejezés ült ki, amelyet egy kémiaprofesszor látna a tükörben, amikor ráébred, hogy késni fog a saját előadásáról. Papa Pittsburgh közelében nevelkedett, majd mikor kezébe került egy olajcég brosúrája, úgy döntött, olajmérnöki tanulmányokat fog folytatni a Pittsburghi Egyetemen. „Ez nyilván tudománytalanul hangzik – mondta egy ízben –, de a kőolaj lelőhelyei többnyire viszonylag meleg vidékeken találhatók. Én meg szeretem a meleget.”

Pályafutása során Papa megtanulta, hogy mindig tartsa a szemét a makrofolyamatokon – hogy az összképet nézze. Volt idő, amikor egy olajipari közgazdász mellett dolgozott, aki az OPEC-et és az olajár fluktuációját tartotta szemmel. „Megtanultam, hogy a kereslet-kínálat viszonyaira kell figyelni – mondta Papa. – Szeretem a kereslet-kínálat mechanizmusát, azt, ahogy hol árad, hol apad a folyamat.”[9]

Most, ahogy eltette a tanácsüléshez átnézett diákat, Papa végiggondolta, hogy miről is árulkodik a „kereslet-kínálat mechanizmusa”. „Teljesen nyilvánvaló volt – mondta. – A gáz egy nyersanyag, és a gáz ára szabadesésbe fog átmenni. Ez pedig komoly hatással lesz ránk is.”

Az EOG csupán három lehetőség közül választhatott. Kiléphetett a nemzetközi színtérre, de ott az Exxonhoz, a Shellhez és a BP-hez hasonlókkal kellett volna versenyeznie, ami igencsak kemény dió lett volna, mivel az EOG nem volt egy súlycsoportban velük, nem rendelkezett sem azok erőforrásaival, sem tapasztalataival. Az EOG megtehette volna, hogy a Mexikói-öböl mélyebb vizein próbálkozik, de ahhoz nem rendelkezett kellő szakértelemmel.

Vagy olyan területre – a pala területére – merészkedhetett, ahol volt szaktudása, hogy megpróbáljon a tömör kőzetből nyerni ki olajat, ahogy a földgázzal tette. Ez azonban Papát a George Mitchelléhez hasonló helyzetbe kényszeríthette – neki is a szkepszis falát kellett megmásznia. A megfellebbezhetetlen „iparági dogma” úgy szólt – vélekedtek az EOG-nál –, hogy a pala túlságosan tömör ahhoz, hogy akár a kőzetrepesztés után is átfolyhasson rajta az olaj. E szerint a dogma szerint az olajmolekulák sokkal nagyobbak a gázmolekuláknál, és nem férhetnek át a parányi pórusokon, amelyeket a kőzetrepesztés megnyit a kőzetben.

Nem ez volt a szkepticizmus egyetlen oka. Ott volt még az a jószerivel általános meggyőződés, mely szerint Amerika napja a kőolajkitermelés terén gyors ütemben leáldozik. Úgy tartották, hogy az USA olajkitermelése 2007-re napi 5,1 millió hordóra fog visszaesni, ami alig valamivel lett volna több a felénél annak, mint amennyi az 1970-es évek elején volt. Ugyanakkor a nettó olajimport a felhasználás majdnem 60 százalékára nőtt. A politikusok ígérgethették, hogy lesz majd „energiafüggetlenség”. Az igazi kérdés mégis az volt, hogy a behozatal milyen ütemben növekszik tovább a jövőben.

Az EOG egy konkrét kérdésre kereste a választ: „Túl nagyok-e az olajmolekulák, hogy átfolyhassanak a megrepesztett palán?” Nyilvánvalóan nagyobbak voltak, mint a gázmolekulák. De vajon mennyivel?

„Nézzünk utána!” adta ki a jelszót Papa. Bizonyára léteznek vonatkozó publikációk. Furcsamód azonban az EOG teamje nem talált olyan kutatásokat, melyek meghatározták volna az olajmolekula méretét.

Nekik maguknak kellett megmérniük. Mekkora egy földgázmolekula, mekkora egy olajmolekula, és mekkora kőzetrepesztés előtt, majd utána a pórusok kiterjedése – a szabad szemmel láthatatlan, parányi lyukaknak a mérete a kőzetben? Miután elvégezték az elektronmikroszkópos és CT-letapogatásos vizsgálatokat, és elemezték a magkőzet vékony szeleteit, megtalálták a választ – az olajmolekulák lehetnek alig valamennyivel nagyobbak, mint a gázmolekulák, de lehetnek akár hétszer nagyobbak is. De, ami a lényeg, még az ilyen nagy méretű olajmolekulák is át tudnak csúszni a pórusok „torkán”.

Papa összehívta vezető beosztású menedzsereit. „Ezek a fickók mind arra voltak ráállva, hogy földgázt kutassanak – mondta Papa. – A sikereink a legmerészebb álmainkat is túlszárnyalták.” Így aztán valósággal sokkolta ezeket az embereket, amikor Papa bejelentette, hogy a gáz ára zuhanni fog, és hosszú éveken át alacsony is marad. Megdöbbent menedzserei tudomására hozta, hogy a cég felhagy a palagázkutatással. Helyette el kell kezdeniük palaolajat keresni.

A termet néma csend ülte meg. Papa felkészült az ellentámadás kivédésére. Akár palotaforradalom is kitörhetett. „Mark, neked elment az eszed” – mondhatták volna az emberei. Helyette így szóltak: „Oké, Mark, megcsináljuk!”

De Papa nem igyekezett világgá kürtölni a változtatást. A történtek után nem sokkal egy befektetői konferencián vett részt New Yorkban, ahol végighallgatta, ahogy a vezérigazgatók elmondták, mennyi gázt sikerült feltárniuk – és hogy még mennyit fognak találni a jövőben. „Ezek a fickók a közgazdaságtan alapjaival sincsenek tisztában” – gondolta Papa. Papa a maga részéről szándékosan homályosan beszélt a nyilvánosság előtt az EOG új elgondolásairól.

Az EOG-on belül azonban nagyon máshogy állt a dolog. „Száznyolcvan fokos fordulatot vettünk, és olajat kezdtünk kutatni” – emlékezett vissza Papa.

Az EOG végül a Dél-Texas alatt húzódó Eagle Ford palamezőre összpontosított. Az Eagle Ford palamezőt tekintették a többi texasi olajmező forráskőzetének – a „konyhának”; de a közvélekedés szerint kevés saját kereskedelmi potenciállal rendelkezett. Ugyanakkor kutatómunkájuk során az EOG geológusai rábukkantak az évtizedekkel korábban fúrt, alacsony hozamú, úgynevezett „marginális” kutakból származó szeizmikus adatok jegyzőkönyveire. A jegyzőkönyvek vizsgálata során a kutatókon egyre nagyobb izgatottság vett erőt. Ezeknek a régi kutaknak a hozamprofiljai pontosan egybeestek a palakutak kitermelési adataival – a kezdeti magas hozam előbb visszaesett, majd egy jóval alacsonyabb szinten egyenletesen folytatódott. Papa elmondása szerint „a helyzet horizontális fúrás után kiáltott”. Az EOG geológusainak és olajmérnökeinek a szeme előtt valami olyasmi rajzolódott ki hirtelen élességgel, amit korábban elképzelni sem tudtak – 193 kilométernyi tiszta olaj.

Papa kiadta az utasítást a lehető legtöbb földhaszonbérleti szerződés megkötésére, méghozzá a lehető legnagyobb csendben. Mire befejezték a terepmunkát, az EOG emberei félmillió amerikai holdnyi, azaz több mint 200 ezer hektárnyi terület akvizíciójával végeztek, amerikai holdanként (0,4 hektár) 400 dollár értékben. Az EOG becslései szerint ezzel majdnem egymilliárd hordónyi olajtartalékra tettek szert. De ahogy megkezdték a fúrásokat, ráébredtek, hogy mélyen alábecsülték a föld alatti készletek mennyiségét. Papa egy 2010-es befektetői konferencián hozta nyilvánosságra a hírt. „Úgy véljük, hogy a nem konvencionális kőzetből horizontálisan kitermelhető olaj átírja az észak-amerikai olajipar játékszabályait” – jelentette be. Mikor nyilvánvalóvá vált, hogy mit is tett az EOG, a többi társaság is rávetette magát az Eagle Fordra. A birtokárak amerikai holdanként az EOG által kifizetett 400 dolláros szintről 53 000 dollárra ugrottak. 2014-re az EOG az Egyesült Államok legnagyobb szárazföldi nyersolaj-kitermelőjévé vált.

Néhány év múlva kiderült, hogy Papa túl visszafogottan fogalmazott a palaolajjal kapcsolatban. Az eljárás nemcsak az észak-amerikai olajipar játékszabályait írta át. Az egész világ olajiparának a játékszabályait átírta.[10]

És akkor ott volt Észak-Dakota. Miután évtizedeken át csak száraz lyukakat fúrtak az állam különböző pontjain, először 1951-ben, a Williston-medencében talált olajat egy Amerada nevű cég, amely később a Hess Corporation részévé vált.

Az ezt követő fellendülés a Time magazin címlapsztorijává vált, amelyben az államot az olajkitermelés leendő Eldorádójának nevezték. Egy 1953-ban, az Amerada felfedezésének színhelyén felavatott emlékmű felirata szerint a fúrás „új korszakot nyitott meg Észak-Dakotában”. De, mint kiderült, sem Eldoradót nem találtak, sem új korszakot nem nyitottak meg. Egy sor fúrás elvégzése dacára sem találtak valami sok olajat, és a fellendülés egykettőre kifulladt. Mindazonáltal az alacsony hozamok ellenére az Amerada (és később a Hess) kitartott Észak-Dakotában, sőt még a területeit is gyarapította. „Újabb rétegekre bukkantunk, ami maradásra késztetett bennünket – idézte fel a történteket John Hess, a Hess vállalat vezérigazgatója. – Úgy gondoltuk, hogy a technológia változásainak köszönhetően több olaj kitermelésére is képesek leszünk. Maradtunk, mert változatlanul hittünk a dologban. Az olajiparban van egy régi bölcsesség, mely szerint ha az ember egy területen már ott van, és egy sor fúrást elvégzett, akkor jól teszi, ha ragaszkodik ahhoz, amije van.”[11]

Akadtak néhányan, akik szintén gyanították, hogy jelentős olajkészletek rejtőzhetnek még Észak-Dakotában. Ezek közé tartozott az oklahomai illetőségű Harold Hamm is. Ízig-vérig olajos szakember volt. „Az olajipar befészkelte magát a gondolataimba és magával ragadta ifjonti fantáziámat – mondta. – Olajat akartam találni.”

Hamm mélyszegénységben, egy tizenhárom gyerekes oklahomai részes arató fiaként nevelkedett. Gyermekkorában a gyapotszedésben segédkezett a családjának. Mivel a betakarítás az iskolakezdéskor nem ért véget, Hamm néha több hónapos késéssel csatlakozott osztálytársaihoz, és szorgalmasan kellett tanulnia, hogy behozza a lemaradást. Ahelyett, hogy egyetemre ment volna, olajmezőkön kezdett el dolgozni. Legnagyobb erénye a munkamorálja mellett az intelligenciája és a siker iránti olthatatlan vágya volt. Évekkel később így jellemezte akkori önmagát: „Éhes fiatalember voltam.”

Munkája során a feladatai közé tartozott, hogy dízelolajat és kenőolajat szállítson ki a fúrótornyokhoz. Ennek kapcsán volt alkalma megismerkedni az olajos szakemberekkel, és elbeszélgetni velük, így kitanulhatta mellettük a térképolvasás, a jegyzőkönyvértelmezés és az olajkútfúrás csínját-bínját. Huszonötéves korára, 1971-ig összekapart annyi pénzt, hogy megvásárolja egy olajmező kitermelési jogát egy, a területeit kiárusító cégtől. Ő másként ítélte meg a mező kilátásait. „Öt éve dolgoztam már az olajbizniszben, és nagyon határozott meggyőződés alakult ki bennem” – emlékezett vissza. És olajat talált. A karrierje ezzel beindult. Tisztában volt vele, hogy van mit pótolnia. Estéit geológiai és geofizikai szakkönyvek fölé görnyedve töltötte, és a helybéli főiskola kurzusaira is bejárt, ha tehette. „Nem a diploma, hanem a tudás kedvéért” – mondta. Első cégét 1982-ben eladta. Majd olajfúró céget alapított. Kudarcok is érték: az elkövetkezőkben egymás után tizenhét „száraz” lyukat is fúrt. De kitartott, és felépített egy vállalkozást, amelynek a Continental Resources nevet adta.

Az 1980-as évek derekán a Montanából Észak-Dakotába átnyúló Williston-medencében kezdett olaj után kutatni. A Continental két olajmezőt tárt fel a montanai oldalon horizontális fúrással. 2003-ban a Continental a medence észak-dakotai oldalán is elkezdett területeket felvásárolni.

A palaforradalom még alig kezdődött el a földgázkitermelésben. Vajon ugyanez a technológia alkalmazható lesz Észak-Dakotában is? Három kilométernyi mélységben, néhány más szubsztrátum közé szorítva húzódott a Bakkenként ismert réteg, mely nevét egy helybéli farmerről kapta, rögtön alatta pedig ott volt a Three Forks nevű mező. Noha szaknyelvi elnevezésük gázhomok, az ilyenfajta rétegek hasonlatosak a palához, és gyakran palának is nevezik őket. A palaforradalom előtt ezeket figyelmen kívül hagyták. Mert értéktelenek. „Mindenki azt hitte, hogy a Bakkenből soha nem lehet kinyerni semmit” – mesélte John Hess. De a texasi Barnettben történtek egészen mást mutattak.

Technológiai szempontból a megoldás abban állt, hogy horizontálisan, „szakaszolásos” módszerrel hosszabbították meg a kútfuratot. Ahelyett, hogy egyszerre, teljes hosszában próbáltak volna kőzetrepesztést alkalmazni, a fúrást végzők szakaszonként haladtak előre, és az előrehaladás során ismereteket és tapasztalatokat gyűjtve folyamatosan alkalmazkodtak az adott kőzetréteghez. Ez három kilométeres mélységben ugyancsak három kilométernyi oldalirányú nyomvonalon haladva több időbe és pénzbe került. De akár be is válhatott. És 2009-re a technológia be is vált.

A Bakken beindult. 2004-ben a napi kitermelés Észak-Dakotában összesítve 85 000 hordónyi olajat tett ki. 2011-re ez a mennyiség több mint a négyszeresére, 419 000 hordóra nőtt. Kaliforniát megelőzve Észak-Dakota a harmadik legnagyobb olajkitermelő állam lett az USA-ban, a második helyezett Alaszka és a listát vezető Texas mögött. 2014-re az észak-dakotai kitermelés mennyisége elérte a napi 1,1 millió hordót – egy évtized alatt tizennégyszeres növekedést produkálva. Végső soron beigazolódott a Time jóslata: megtalálták az észak-dakotai Eldorádót, csak épp az újságnál mintegy hatvan évvel előreszaladtak az időben.[12]

Az észak-dakotai olajboom jelentős lökést adott az állam gazdaságának, felpörgetve az állam költségvetési bevételeit. A gazdaság bővülésével a jövedelmek is nőttek. A marginális bevételekkel működő gazdaságok a bányajogok révén komoly készpénzforrásokhoz jutottak. A 2008-at követő években az USA egészére jellemző magas munkanélküliségi ráták közepette Észak-Dakotában volt a legalacsonyabb a munkanélküliek aránya, és így álláskeresők tömegei költöztek ebbe az államba.

Ugyanakkor a fellendülés mértékének és ütemének is megvoltak a hátulütői, köztük a lakáshiány, valamint az utak, az iskolák, a kórházak, sőt a bíróságok túlterheltsége. Észak-Dakota nem volt kellő mértékben összekapcsolva a csővezeték-hálózattal, így óriási mennyiségű olajat kellett vasúton szállítani, akár száz vagon hosszúságú szerelvényeken. Az USA-ban vasúton szállított olaj mennyisége a 2010-es év napi ötvenezer hordónyi mennyiségéről 2014-re több mint napi egymillió hordónyira növekedett. A forgalomnövekedés kapóra jött a vasutaknak, mivel a szénszállítási üzletág hanyatlóban volt.

A Bakken területén az egyik legszokatlanabb kihívást a madarak jelentették. A Szövetségi Igazságügyi Minisztérium az USA Halászati és Vadászati Hivatalától érkezett panasz alapján bűnvádi eljárást indított a Continental és még két másik vállalat ellen huszonnyolc vándormadár pusztulása miatt. A Continental esetében egyetlen egyed, egy Say-légykapótirannusz néven ismert madár elhullásáról volt szó – a Cornell Egyetem Madártani Laboratóriumának meghatározása szerint a madárfaj „előfordulása lakott környezetben gyakori, egyedei szívesen fészkelnek lakóépületeken”. Ezzel szemben a Halászati és Vadászati Hivatal jelentése szerint évi mintegy félmillió madár pusztulását okozzák a szélerőművek, 60 millió egyed veszti életét a közutakon, és mintegy százmilló hullik el egy-egy ablaküvegnek repülve. Az ügyben eljáró szövetségi bíró 2012-ben végül elutasította a vád keresetét azzal az indoklással, hogy egy elmarasztaló ítélet számos köznapi tevékenységet kriminalizálna, köztük a lombritkítást, fakivágást, a gabonaaratást, a gépjárművezetést vagy akár a macskatartást (ami a becsült adatok szerint évi mintegy 3,7 milliárd madár pusztulásáért felelős az Egyesült Államokban).[13]

A Bakken és az Eagle Ford után egy harmadik versenyző is beszállt az új olaj körüli játszmába. Ez volt mind közül a legnagyobb – a Permi. A Permi-medence 190 000 négyzetkilométernyi területet foglal el Texas nyugati részén, ahonnan átnyúlik Új-Mexikó délkeleti részére is. Nagy részét „jellegtelen magasföldi síkságként” írják le. Nevét a perm földtörténeti korszakra jellemző kőzeteiről nyerte, mely korszak az élőlények többségének pusztulását hozó „tömeges kihalással” kétszázötven millió éve ért véget. Maga a név egy orosz város, Perm nevéből származik, ahol egy brit geológus a tizenkilencedik században azonosította az erre a geológiai korszakra jellemző kőzeteket.

A huszadik század elején a kiszáradt permi régiót leírták, mint „a kőolaj temetőjét”. Még 1920-ban is úgy beszéltek a Permiről, mint amely „kevés ígérettel kecsegteti az olajbányászatot”.

Az első sikeres olajkút 1923-ban létesült az állam által a Texasi Egyetemnek adományozott egyik birtokon. A kút a „Santa Rita 1” elnevezést kapta a „lehetetlen dolgok védőszentje” után. A későbbiekben fúrt kutak azonban csalódást okoztak.[14]

Aztán 1926 októberében egy már lejáróban lévő haszonbérlet egy még feltáratlan területén végzett próbafúrás a Permi-medencét az egyik legjelentősebb olajlelőhellyé tette. A második világháború idején a Permi Amerika egyik legfontosabb erőforrása lett, mivel ekkor az itteni olajkitermelést szó szerint megkétszerezték, hogy kielégítsék a háborús üzemanyag-szükségleteket. A második világháborút követően a Permi mező újabb fellendülést élt meg. A régió és annak olajipara mágnesként vonzotta a szerencsét próbáló fiatalokat, köztük a tengerészet leszerelt veteránját és a Yale Egyetem diplomás öregdiákját, George H. W. Busht, aki ide is költözött feleségével, Barbarával és fiukkal, a kis George-dzsal együtt. Nap nap után a függetlenek osztották a lapot. „Ha bejön – mondta Bush akkoriban –, akkor dőlni fog a pénz. Ha nem, akkor pechem van.” 1974-ben, amikor a valójában egy sor különböző, hatalmas olajmezőből álló medencében folyó termelés felért a csúcsra, a Permi az USA teljes olajtermelésének közel negyedét szolgáltatta.[15]

Ezután azonban a kitermelés volumene veszedelmes ütemben zuhanni kezdett, és a Permi mező 2007-ben elérte a mélypontot. Immár Szent Rita, a lehetetlen dolgok védőszentje sem segíthetett, és többször lemondtak róla. „A Permi-medence vezető szerepe az olajkitermelésben a múlté” – vélekedett egy geológus 2006-ban. A jövője pedig nem lehet más, mint „a folyamatos hanyatlás”.

Ekkorra azonban az emelkedő olajárak hatására megújult a termelés a Permi területén. Megugrott a fúrótornyok száma, 2011-re pedig már alig lehetett szabad asztalt találni az olajmunkások körében népszerű étkezdében, a midlandi Wall Street Bar and Grillben. De az újrakezdett fúrás változatlanul a hagyományos, vertikális kutakkal zajlott.

2011 januárja az „arab tavasz” kezdetét jelezte, amely felforduláshoz vezetett a Közel-Keleten és Észak-Afrikában, és bizonytalanná tette a térség jövőjét. Ugyanebben a hónapban egy új jelentés már a címével is az amerikai olajiparban végbemenő változás kezdetét harangozta be: „A palavihar olajszagot hoz”. Az első számú esettanulmány a Bakkenről szólt. Ugyanakkor az írás egy nagy léptékű irányváltásra is felhívta a figyelmet – arra, hogy „a működtetők újra szétnéznek saját hátsó udvarukban”, hogy felmérjék, alkalmazhatók-e az új technológiák az olyan „meglévő mezőkön”, melyekről ez ideig úgy vélekedtek, hogy lejárt az idejük. A legnagyobb hátsó udvar a Permi-medence volt.[16]

2011 novemberében egy nagyobb független cég, a Pioneer Natural Resources igazgatótanácsának tagjai azért gyűltek össze a társaság dallasi konferenciatermében, hogy meghallgassák a saját geológusaik által készített, háromórás prezentációt. A Pioneer sorsának alakulása az egész iparág helyzetének a tükre volt. Korábban kimerészkedtek a Mexikói-öböl mélyvízi területeire, és Argentínától Egyenlítői-Guineáig külföldre is kiterjesztették tevékenységüket. 2005-ben úgy döntöttek, hogy eladják külföldi érdekeltségeiket, és hazatérnek. „Az USA negyvennyolc egybefüggő államának szárazföldi területén, annak politikai környezetén és árstruktúráján kívül eső eszközeink túlságosan nagy kockázatoknak voltak kitéve” – állapította meg a vezérigazgató, Scott Sheffield. Jól látták továbbá a Barnett-pala területén tevékenykedő versenytársaik sikereit. Helyesebbnek tűnt visszaforgatni a pénzt az Államokba, ahol a szerződéseket általában betartották, és a bíróságok függetlenek voltak, mint olyan külföldi kormányokkal üzletelni, amelyek egyoldalún módosíthatták a vállalat működését szabályozó feltételeket.

A Pioneer geológusai két éven át tanulmányozták a Pioneer 36 ezer hektárnyi területe alatt húzódó palarétegeket a Permi-medencében. Következtetéseik meghökkentőek voltak. A terület alatt valóságos aranybánya lehetősége rejlett – nem csupán egyetlen palaréteg húzódott két-három kilométer mélységben a felszín alatt, hanem úgy feküdt a tömör kőzet egyik rétege a másik fölött, mint az egymásra rakott tésztaszeletek a palacsintatortában. Ezekből a palarétegekből hatalmas mennyiségű olaj kinyerését tette lehetővé a hidraulikus kőzetrepesztés és a horizontális fúrás módszerének kombinálása. „Ez volt az a pillanat, amikor a homlokunkra csaptunk” – mondta Sheffield. A Pioneer azonnal a terület kiaknázására irányította a pénzeszközeit. 2012-ben a cég beüzemelte első sikeres horizontális palakútját a Permi mezőn.[17]

A Pioneer csak egy volt a cégek sokaságából, akik rástartoltak az új lehetőségre. A térség a másodvirágzását élte. Most már nem az olaj volt hiánycikk, hanem a munkaerő és a lakhatás. A hirtelen szűkössé váló irodai kapacitások bővítése céljából elkészítették egy ötvenhárom emeletes, midlandi irodaépület terveit – ez az épület lett a legmagasabb felhőkarcoló Houston és Los Angeles között. A kitermelés az egekben szárnyalt. 2014-re a Permi terület összesített hozama a 2007-es év mélypontjáról, 850 000 hordóról kétmillióra emelkedett – az USA teljes nyersolaj-kitermelésének majdnem 25 százalékára.

Mindent összevéve, az új technológia nagyon rövid idő alatt átformálta Texast, és hihetetlen mértékben felpörgette az állam fejlődését. 2009 januárja és 2014 decembere között Texas összesített nyersolaj-kitermelése több mint háromszorosára nőtt. Ekkorra Texas több olajat termelt, mint Mexikó, és többet, mint Szaúd-Arábia és Irak kivételével az OPEC bármelyik tagállama.

A nem hagyományos forradalom ugyanakkor átrajzolta az olajlelőhelyek térképét is. A Permi-medence területén fekvő Spraberry and Wolfcamp nevű mezőt a világ második legnagyobb olajlelőhelyének tekintették, melynél egyedül Szaúd-Arábia szuperóriás olajmezője, a Gavár volt nagyobb. Az Eagle Fordot az ötödik helyre, a kuvaiti Burgan és egy másik szaúd-arábiai mező mögé sorolták, viszont az orosz olajhatalom alapját képező, hatalmas mező, a Szamotlor elé.

Az Egyesült Államok visszatért a világ olajpiacának legnagyobb játékosai közé.

3. FEJEZET

„HA TÍZ ÉVVEL EZELŐTT EZT MONDTÁK VOLNA NEKEM” – A GYÁRIPAR RENESZÁNSZA

A Louisiana állambeli St. James megye a Mississippi folyó partján fekszik. Jó minőségű termőföldje a helyi gazdaság motorjául szolgáló cukornádültetvények művelését teszi lehetővé. A környék azokról az örömtüzekről híres, amelyeket a folyó menti gátakon gyújtanak karácsony előestéjén, a legenda szerint ezzel köszöntve és segítve a Santa Clausként is ismert „Papa Noëlt”, hogy el ne tévedjen, ahogy a Mississippi mentén halad dél felé, zsákjában a karácsonyi ajándékokkal.

2015 őszén egy péntek este másfajta ünnepségre gyűltek össze a helybéli gimnáziumban, egy vendéget részesítettek meleg fogadtatásban, aki ugyancsak ajándékot hozott a zsákjában: a megyében megvalósítandó nagyszabású beruházást, melyhez foghatót sohasem láttak még arrafelé. A látogató Vang Csin-su volt, a világ másik végében, Kína Santung tartományában székelő Juhuang Vegyipari Vállalat elnöke.

Vang azért jött, hogy beindítsa a Juhuang által St. Jamesben létesítendő vegyi üzem 1,9 milliárd dolláros első ütemét. A Juhuang nemcsak 526 hektárnyi cukornádültetvényt vásárolt meg, hanem megvette mellette az ünnepség helyszínéül szolgáló iskolát is, amivel lehetővé tette a közösség számára, hogy egy új, modernebb középiskolát építsen fel, s a projekt kapcsán új munkahelyek is létesüljenek.

A megyét az olcsó földgáz tette vonzóvá a Juhuang számára. A társaság sokkal gazdaságosabban tudta a palagázt a helyszínre szállító csővezetéket kihasználva itt, Lousianában előállítani vegyipari termékeit, és azokat innen hazaszállítani, mint egy hasonló üzemet építeni Kínában. A Juhuang egyik vezető tisztviselője a projekt több előnyét is elősorolta – a termékeik iránti kereslettől a beruházás által az amerikai– kínai viszonyra gyakorolt „jótékony” hatáson át a vállalkozásnak a Hszi Csin-ping kínai elnök politikájával való egyezéséig. A valóságban azonban egy sokkal gyakorlatiasabb körülmény szolgáltatta az alapot – a kedvező árú földgázra kötött húsz évre szóló szerződés.[18]

2019-ben, amikorra a beruházás már 60 százalékban megvalósult, és a második fázis tervei is elkészültek, az USA és Kína közti kereskedelmi háború miatt a Juhuang bölcsen egy amerikai céget is bevont vegyesvállalati partnerként. De ami négy évvel korábban, 2015-ben azon az estén a St. James megyei középiskolában történt, egy nagyobb ívű történet részét képezte – újjáéledt Amerika gyártóipari potenciálja, és megnövekedett a versenyképessége a világgazdaságban.

A nem konvencionális forradalomnak köszönhetően Amerika energiapolitikai helyzete egészen másként festett, mint amire csak néhány évvel korábban is számítani lehetett. Az USA földgázkitermelése, ahogy az olajé is, drámai növekedésnek indult. Az olajimport gyors ütemben csökkent, ahogy az Amerika által erre a célra fordított összegek nagyságrendje is – ami nagymértékben csökkentette az USA külkereskedelmi mérleghiányát. Ugyanakkor a palaforradalom még ennél is messzemenőbb következményekkel járt az amerikai gazdaságra nézve.

2014-ben Ben Bernanke, az amerikai jegybank frissen nyugállományba vonult elnöke a nem konvencionális forradalmat úgy jellemezte, mint az amerikai gazdaságnak a 2008–2009-es pénzügyi válságot követő történetében az „egyik leginkább jótékony hatású, ha nem a leginkább jótékony hatású fejleményét”. Ezt a hatást tovább erősítették a gazdaság folyamatai. A gazdasági tevékenységet ösztönző palagáz és palaolaj, a meredeken csökkenő behozatallal párosulva, az ellátási és pénzügyi láncolatok összességében éreztette pozitív hatásait az amerikai gazdaság teljes spektrumában. Ez merőben más, mint amikor az országból kiáramló pénz máshol generál fejlődést, vagy az exportáló országok szuverén vagyonalapjait gazdagítja. A pénz hazai körforgása később többszörösen felerősítette a jótékony hatásokat.

2009 júniusa, a nagy gazdasági visszaesés vége és 2019 között az olaj- és gázkitermelő szektorban végrehajtott nettó állóeszköz-beruházás értéke az összes nettó ipari beruházás kétharmadát tette ki az USA-ban. Más megközelítésben, 2009 és 2019 között az olaj és a gáz az amerikai ipari termelés kumulatív növekedésének 40 százalékát tette ki.

Gyakorlati szempontból mindez a fizetéseket növelte országszerte. 2019-re a nem konvencionális forradalom már 2,8 millió munkahelyet finanszírozott.[19] Munkahelyek teremtődtek az olaj- és gázmezőkön és ezek környékén, a berendezéseket, teherautókat és csöveket gyártó középnyugati üzemekben, a kaliforniai szoftverfejlesztő és adatkezelő cégeknél, és további munkahelyek keletkeztek a növekvő jövedelmekből táplálkozó fogyasztási kiadásoknak köszönhetően – például az ingatlanforgalmazó irodákban és az autókereskedésekben. Meghökkentő, hogy a kapcsolódások rendszere miatt a gazdasági hatások gyakorlatilag az összes államban jelentkeztek. És ez még New York állam estében is így volt, ahol a környezetvédelmi aktivisták és politikai szövetségeseik betiltatták a hidraulikus kőzetrepesztést és megakadályozták egy újabb gázvezeték lefektetését, melyen át az olcsó földgázt a pennsylvaniai Marcellusból a gázban szegény Új-Angliába lehetett volna szállítani. Az új csővezetékek hiánya miatt Westchester megyében, New York City északi szomszédságában 2019-ben betiltották az új építésű lakóházakban és üzleti épületekben a gázcsonkok kialakítását is. Ennek ellenére még New York állam is több mint negyvenezer új munkahelyet köszönhetett a többi államban a pala körül végzett tevékenységet támogató iparágaknak.[20]

Ez a sokféle, egymást erősítő gazdasági tevékenység a szövetségi és állami szinten is nagyban gyarapítja költségvetés bevételeit. A becslések szerint ez a növekmény összesen 1600 milliárd dollárra fog rúgni a 2012 és 2025 közötti időszakban.

A palaforradalom nyomán nemcsak a bevételek nőttek meg, hanem a környezetvédelemmel kapcsolatos viták és ellentétek is felerősödtek. Mint a legtöbb nagyszabású ipari tevékenység esetében, a környezetvédelem kérdései a palagáz- és palaolaj-kitermelés kapcsán is megfelelő kezelést igényeltek. A palaforradalom első éveiben a tiltakozás elsősorban a vízszennyezésre irányult, amely vagy maga a kőzetrepesztéses technológia, vagy a kutakból a felszínre kerülő ipari szennyvíz kezelése során keletkezik. Egy évtizeddel később, ahogy Daniel Raimi The Fracking Debate (A kőzetrepesztés körüli vita) című könyvében megállapítja, a vízszennyezésből nem lett az a fajta rendszerszintű probléma, mint amire némelyek számítottak. Először is, a kőzetrepesztés maga a talajvíztartó réteg alatt több száz méternyi mélységben történik. Egy másik nézet szerint a palakitermelés „vadnyugati típusú” tevékenység lenne. Valójában azonban a palából történő kitermelést csakúgy, mint az olaj- és gázipar többi tevékenységét, erősen, ebben az esetben elsősorban tagállami szinten szabályozott környezetben végzik. Egyes tagállamokban időbe telt, mire részleteiben is kidolgozták a megfelelő szabályozási mechanizmust azzal párhuzamosan, hogy a palakitermelési iparág az érintett területen jelentős szintre fejlődött. A földrengések ugyancsak problémát jelentettek, különösen azután, hogy sorozatos rengéseket észleltek Oklahomában. Az utólagos tanulmányok szerint ezek a rengések nem a fúrásoknak, hanem a nem megfelelő helyen történő szennyvízelhelyezésnek voltak betudhatók, ami kőzetcsuszamlásokhoz, majd földrengésekhez vezetett. A szennyvízelhelyezés helyét és a víznyomás mértékét szabályozó újabb rendelkezések nyomán a földrengések száma drámaian visszaesett. Azóta sok mindent megtudtunk a vidéki közösségeket érő hatások, többek között a zajterhelés és a nehézgépjárművek megnövekedett forgalma nyomán a helyi utak burkolatában keletkezett károk kezeléséről, valamint ugyanezen közösségek munkahelyigényeiről és jövedelemszerzési lehetőségeiről.

Napjaink leginkább aggodalmat keltő kérdése a diffúz metánkibocsátás – lényegében a berendezésekből vagy csővezetékekből ellenőrizetlenül távozó földgáz – problémája, amely nem csupán a palagázzal kapcsolatban merül fel. A Környezetvédelmi Alap (Environmental Defense Fund – EDF) járt az élen az üvegházhatású gázként azonosított metán iránti figyelem felkeltésében. Az ilyen kibocsátások csökkentése immár mind a jogszabályalkotók, mind pedig az ágazat főbb prioritásai közt szerepel, valamint a tizenhárom vállalatot egyesítő szervezet, az Olaj- Gáz- és Klímakezdeményezés (Oil and Gas Climate Initiative – OGCI) is kiemelt fontosságot tulajdonít a problémának. A Nemzetközi Energiaügynökség (International Energy Agency – IEA) megállapítása szerint „a metán értékes termék és számos esetben eladható, amennyiben sikerül elkülöníteni és betárolni”.[21]

Szembeötlő a palaforradalomnak az Egyesült Államok kereskedelmi pozíciójára gyakorolt hatása. A 2007-es adatokat véve összehasonlítási alapul, az USA külkereskedelmi mérlegének hiánya 2019-ben 309 milliárd dollárral maradt alatta annak a deficitnek, amely a palaforradalom nélkül halmozódott volna fel. A pala nélkül az Egyesült Államok megmaradt volna a világ legnagyobb olajimportőrének. Jelentős LNG-importőr is lett volna, és így a nyersanyagokért Kínával, Japánnal és más országokkal versenyezve nagymértékben növelte volna külkereskedelmi deficitjét.[22]

A palaforradalom radikálisan javította az Egyesült Államok versenyhelyzetét a világgazdaságban. Az ipari befektetések éveken át Amerikából kifelé, olyan országokba irányultak, ahol az olcsóbb munkaerő költséghatékonyabbá tette a termelést. Mostanra azonban a befektetések folyásiránya megfordult. Amerikában jelenleg több mint 200 milliárd dollárt fordítanak új vegyiüzemek építésére és a meglévők bővítésére.[23] További dollártízmilliárdok ömlenek az acélgyártásba és más termelő- és feldolgozóipari üzemekhez csakúgy, mint az olajfinomító iparba és annak infrastruktúrájába. Mindennek legfőbb oka az olcsó és nagy bőségben rendelkezésre álló földgáz. Ezt tüzelőanyagként és vegyiáruk alapanyagaként is felhasználják. Emellett az áramtermelés árát is segít alacsonyan tartani.

Éveken át külföldre, elsősorban a Közel-Keletre irányultak a Dow vegyipari vállalat befektetései a cég petrokémiai termékeinek alapanyagául szolgáló földgáz alacsony helyi ára miatt. De az Egyesült Államokban is elérhető olcsó gáz megjelenését követően a cég visszatért az anyaországba. Azóta a Dow milliárdokat kötött le az Amerikában meglévő petrokémiai üzemei bővítésére és újak telepítésére. 2012-ben a cég 4 milliárd dollár értékű texasi terjeszkedése bejelentésének alkalmából a Dow akkori vezérigazgatója, Andrew Liveris így nyilatkozott: „A dolgok változnak. Mi pedig nagyon gyorsan követtük a változásokat.” Majd hozzátette: „Ha tíz évvel ezelőtt azt mondták volna nekem, hogy ezen a pódiumon állva ilyen bejelentést teszek egyszer, nem hittem volna el.”

De nem csak amerikai cégekről van szó. Az öreg kontinens magas energiaárai elől menekülő európai gyártók is az USA-ban fektetnek be. Cégének a texasi Corpus Christi városában eszközlendő 700 millió dolláros beruházásának bejelentésekor egy osztrák acélipari vállalat vezérigazgatója elmondta, hogy az európaihoz mérten alacsony amerikai gázár „nagy gazdasági előnyt jelent”. A betelepülők között van ausztrál műtrágyagyár és tajvani műanyagipari gyár. Miután amerikai cégek évtizedeken keresztül Kínában építették fel üzemeiket, most kínai gyártók kezdtek új termelőegységeket létesíteni az Egyesült Államokban, amire jó példa a louisianai cukornádültetvények mellé települt Santung Juhuang.

Természetesen nem az alacsony energiaár volt az egyetlen ok. De számos külföldi és amerikai cég számára meghatározó a nagy bőségben rendelkezésre álló, olcsó földgáz – és a remény, hogy ez hosszabb távon is így marad. Mindennek alapján elmondható, hogy a palagáz döntő mértékben járult hozzá Amerika „gyáripari reneszánszának” eljöveteléhez, és az ország világgazdasági versenyképességének növeléséhez.[24]

4. FEJEZET

AZ ÚJ GÁZEXPORTŐR

Két telefonhívás kellett hozzá 2009-ben, hogy készülő vállalkozásának Charif Souki az eredetivel ellentétes irányt szabjon. Az egyik a független Chesapeake rámenős vezérétől jött, akinek a cége a palagázipari fejlesztések élvonalába tartozott; a másik a világ egyik legnagyobb vállalatától, a Shelltől. Mindketten ugyanazt a kérdést tették fel: vajon Souki át tudná-e alakítani az LNG importja céljából épülő üzemét az Egyesült Államok gyarapodó gázkészleteinek exportálására alkalmas létesítménnyé?

Soukit sokkolta a két megkeresés. Ő ugyanis fenntartás nélkül elfogadta a kétezres évek elejének konszenzusát a gázhiányról, és dollárszázmilliókat előteremtve komplex szerződéseket írt alá, abból az előfeltevésből kiindulva, hogy az Egyesült Államok hatalmas tételekben lesz kénytelen cseppfolyósított gázt importálni. A telefonhívások arra engedtek következtetni, hogy nagyon rossz lóra tett.

Hosszúra nőtt hajával, kétsoros öltönyzakóival, enyhe akcentusával Souki különös jelenség volt az amerikai gáz- és olajbizniszben. Bejrútban nevelkedett, ahol apja mint a Newsweek jó kapcsolatokkal rendelkező közel-keleti tudósítója tevékenykedett. Souki pályája kezdetén az arab világban működő befektetési bankok egyikénél állt alkalmazásban, ahol volt alkalma tökélyre fejleszteni rábeszélőképességét. Az Egyesült Államokba visszatérve befektetési tanácsadóként dolgozott, majd vendéglőket nyitott a coloradóbeli Aspenben és Los Angelesben, míg végül Houstonban kötött ki, ahol egy földgázkutató céget gründolt. Cégének a Cheniere nevet adta, ami a francia nyelv Louisianában beszélt cajun változatában a mocsárvidékből kiemelkedő magaslatot jelenti.

A Cheniere mint gázfeltáró cég semmire sem vitte. De az itt szerzett tapasztalatai sokakkal együtt Soukit is meggyőzték, hogy Amerika hamarosan kifogy a földgázból, és komolyan kell venni a merész gondolatot, mely szerint érdemes lehet LNG-t importálni a világ legkülönbözőbb tájairól. Hogy a gondolat merésznek számított, azzal nem mondunk sokat. Egykori vendéglősként Soukinak nem volt túl sok pénze, pedig most dollármilliárdokra lett volna szüksége, hogy üzletelni tudjon a világ legnagyobb olaj- és gázipari vállalataival, valamint a nagy tételben exportáló országokkal. A pénz ugyan nem vetette fel, de önbizalomnak nem volt híján. Mégis, kezdőként próbált betörni egy már több mint negyven éve működő globális nagy üzlet világába.[25]

1959 februárjában a Journal of Commerce folyóirat egy „Metánszállító teherhajó a tengereken” című írást közölt, mely arról számolt be, hogy egy Methane Pioneer névre átkeresztelt, átalakított második világháborús teherszállító tengerjáró olyan rakománnyal indult most el Louisianából Anglia felé, amilyet még soha nem szállítottak tengeri úton – a hajó cseppfolyósított földgázt, ismertebb nevén LNG-t szállított. Az LNG-t összetett eljárással állítják elő, melynek során a földgázt rendkívül alacsony hőmérsékletre, egészen –127 °C-ra hűtik le, és az így összenyomott gázt a normális, légnemű halmazállapotából folyadékká sűrítik. Mivel folyékony formában a földgáz mindössze 1/600-ad részét tölti ki annak a térfogatnak, amelyre légnemű halmazállapotában szüksége lenne, tartályokba szivattyúzható és hűtött hajóval az óceánon átszállítható, hogy aztán „újragázosítsák” – ismét légnemű halmazállapotba alakítsák – a másik végponton, ahol a fogadóország csővezetékébe lehet szivattyúzni.

A technológiát már az első világháború idején kidolgozták, de csak a második világháború után kezdtek kísérletezni a gáz cseppfolyósításával, hogy szállítható legyen. A legnagyobb lökést az 1952-ben Londont beborító gyilkos füstköd jelentette. Azt várták, hogy ha szén helyett a tisztább gáz elégetésével állítanak elő villamos energiát, azzal elősegíthetik a légszennyezés csökkentését, és ehhez LNG-t kívántak felhasználni. Időbe telt, mire kidolgozták a megfelelő terveket és megtalálták a tartályok gyártásához alkalmas anyagokat. 1959-re a Methane Pioneer útra készen állt. A cég igazgatójának elmondása szerint ez a szállítmány „egy új korszak előfutára, amelyben az addig a világ sok részéről elérhetetlen piacok miatt pocsékba ment vagy elzárt földgázt folyékonnyá fogják alakítani, és tankhajókon azokba az országokba szállítják, ahol nincs természetes módon hozzáférhető földgáz”. Ezzel az igazgató meglehetős pontossággal jövendölte meg mindazt, ami az elkövetkező évtizedekben valóban végbement.[26]

Mindazonáltal a dolgok nem egészen a várakozásoknak megfelelően alakultak. Az LNG legnagyobb, brit és európai piacai lényegében bezárultak, amikor Hollandiában rábukkantak a hatalmas groningeni gázmezőre, majd további lelőhelyeket találtak Észak-Afrikában, mi több, az Északi-tenger mélyén, nem messze Nagy-Britannia keleti partjaitól.

Így az LNG a világ másik végén, Kelet-Ázsia „gazdasági csodájának” országaiban talált bővülő piacra – Japánban, Dél-Koreában és Tajvanon. Hogy csökkentsék az áramtermelésre használt közel-keleti olajtól való függőségüket és javítsák energiaellátásuk biztonságát – no meg kordában tartsák a környezetszennyezést –, ezek az országok komplex szerződéseket kötöttek LNG beszerzésére Indonéziából, Malajziából és a Brunei Szultanátusból. Ezenfelül az Alaszkában található Kenai kisebb LNG-üzeméből is szállítottak időnként LNG-t Japánba.

Az új LNG-üzlethez nagyon nagy beruházásokra, végső soron dollármilliárdokra volt szükség – a gáz felkutatásához és kiszivattyúzásához; az üzemek létesítéséhez, melyek az egyik oldalon folyékonnyá alakítják, a másikon újra légneműsítik a gázt; és az óceán sok ezer kilométeres távolságait átszelő, speciális konstrukciójú tankhajók megépítéséhez. A szóban forgó összeg nagyságrendjére való tekintettel a piac szereplőinek bízniuk kellett benne, hogy hosszú távra tervezhetnek. Ilyenformán a kölcsönös kapcsolatok kiterjedt hálózatára alapuló üzleti modell jött létre, melyben az egyes partnerek kölcsönösen fektettek be egymás érdekeltségeibe az ellátási lánc vertikumában felfelé és lefelé, húsz évre szóló szerződésekkel biztosítva a kiszámíthatóságot. Egy-egy indonéz, brunei vagy maláj gázmezőről érkező molekulák a megfelelő erőműben kötöttek ki Japánban, Koreában vagy Tajvanon. Útközben nem volt semmiféle adásvétel, sem átirányítás, és nem voltak közvetítők. Az árat az olaj árához indexálták. Ha az olaj ára felmegy, ehhez arányítva emelkedik meg a gáz ára is. Ha az olajár lemegy, a gázé is vele süllyed.

Ezeken az alapokon nőtte ki magát az LNG-iparág hatalmas üzletággá. Néhány évig az irány jórészt Ázsia maradt. Aztán a Katari Állam globális üzletté alakította. Katar lapos, homokos, Szaúd-Arábia keleti részétől a Perzsa-öbölbe nyúló félsziget. Katar a huszadik században sokáig szegény országnak számított, mely halászatból és gyöngyhalászatból tartotta fenn magát úgy-ahogy. Ez az olajbányászat szerény kezdeteivel indult változásnak a hatvanas évek végén. Azonban az ország partjaitól nem messze, a tengeren található Északi mező gyors fejlődése Katar partjai mentén átalakította az ország gazdaságának helyzetét és globális jelentőségét. Az Északi mezőt tartják a világ legnagyobb gázlelőhelyének. Ezzel a tengeri gázmezővel érintkezik a tőle mindössze demarkációs vonallal elválasztott Déli Pársz, Irán hatalmas gázlelőhelye.

Katar és a hozzá partnerként csatlakozó társaságok az LNG-iparág minden részfolyamatának dimenzióit folyamatosan növelték, beleértve a tankhajók méretét. A cél az volt, hogy hajóval a világ minden pontjára versenyképes áron legyen szállítható a gáz. 2007-re Katar Indonéziát megelőzve a világ legnagyobb LNG-szállítójává lépett elő. Az ország készen állt, hogy megkezdje óriási mennyiségek exportálását az Egyesült Államokba, enyhítendő azt a várt gázhiányt, amelytől Amerika energiaipara a kétezres években szenvedett.

Ez volt az a globális üzlet, amelybe Souki bele akarta vetni magát. Konkrétan egy – vagy akár több – visszagázosító üzemet kívánt létesíteni. Ezek fogadták volna a Katarból, Trinidadból vagy máshonnan érkező cseppfolyósított földgázt, hogy újra légneművé alakítsák, és a csővezetékekbe szivattyúzva az amerikai felhasználókhoz szállítsák.

Souki a Mexikói-öböl amerikai partvidékét szemelte ki új termináljainak potenciális helyszínéül. De még mindig híjával volt valami nagyon fontosnak – a pénznek. Kéttucatnyi befektetési cégnél mutattak neki ajtót több-kevesebb udvariassággal és hitetlenkedéssel – egy helyen még ordítoztak is vele. De Souki ismert valakit Denverben, aki rendelkezhetett a szükséges tőkével, és aki maga is rendhagyó típusú vállalkozónak számított – Michael Smitht.

Smith eredetileg azért jött Coloradóba, hogy állatorvosnak tanuljon. Ehelyett azonban coloradói ingatlanügyletekkel kezdett foglalkozni. Majd fülébe jutott egy sikeres olajkutatás híre, úgyhogy 10 ezer dollárt néhány olajipari földbérletbe fektetett a környéken. A vállalkozáson, amit ennek nyomán felépített, utóbb 410 millió dollárért adott túl. Ezt követően azonnal visszatért az energiaipari üzletbe, ezúttal azonban a Mexikói-öböl mentén. Souki üzleti ajánlata egybecsengett Smith vélekedésével – nevezetesen, hogy a gáz hamarosan hiánycikk lesz. Az USA és Smith saját gázkitermelésének eredménye a Mexikói-öbölben – ahogy Smith később fogalmazott – akkoriban „egy pofára eséssel ért fel”.[27]

Souki és Smith partnerségre lépett. Smith ellenőrzési részesedést kapott az egyik kijelölt helyszín, a Houstontól mintegy 110 kilométernyire délre található Freeport felett. Souki a Texas határán, a louisianai Sabine Passban található létesítmény projektjét vitte tovább. Két hatalmas nemzetközi cég írt alá húszéves szerződést a Cheniere-vel a Sabine Pass-i üzem használatáról, ahol is a világ különböző pontjairól érkező LNG-szállítmányok visszagázosítását tervezték. A pénzpiacok kezdték komolyan venni a Cheniere-t. A cég részvénytőkéje a huszonötszörösére emelkedett, majd felosztották. Michael Smith komoly befektetőket hozott a freeporti üzemegységhez. Mindkét üzem építési munkálatai megkezdődtek. 2007-re további visszagázosító üzemek építési projektjére tettek ajánlatot más csoportok. 2008-ban a földgáz ára 28 köbméterenként) majdnem 9 dollár közelében tetőzött, ami a „hiány” további bizonyítékául szolgált, alátámasztva az LNG-import sürgető szükségességét. Azonban 2008-ra érzékelhetővé váltak a Chenier pénzügyi stabilitásával kapcsolatos kételyek, és a cég részvényei zuhanásba kezdtek. Souki maga depresszióba esett üzletének kilátásait szemlélve, ahogy egyik híradás a másik után jutott el hozzá az Egyesült Államok területén fellelt újabb és újabb gázlelőhelyekről, ami az import-LNG iránti kereslet visszaesését jelezte előre.

Ekkor, 2009 tavaszán kapta Souki a telefonhívást Aubrey McClendontól, a Chesapeake fejétől, aki a palagázboom egyik vezéralakja volt, és fúrótornyok sokaságát építette ki magának.

– Figyelj, ti ott a Sabine Passnál nem tudnátok cseppfolyósítani? – kérdezte McClendon.

– Miért érdekel? – kérdezett vissza Souki.

McClendon nem kerülgette a forró kását: képes lenne-e, tette fel az egyértelmű kérdést, a Cheniere egy exportterminált építeni a Chesapeake számára, hogy az az Egyesült Államokon kívüli piacokat kereshessen felhalmozódó gázkészletei eladására, ezzel enyhítendő a túlkínálat jelentette növekvő nyomást.

Egyre nyomasztóbb aggodalmai ellenére Souki megdöbbenéssel hallgatta mindezt, hiszen a Cheniere import-, nem pedig exportterminál építésébe állt bele teljes mellszélességgel. És egy cseppfolyósító terminál létesítése akár tízszer annyiba is kerülhet, mint egy importált LNG-t visszagázosító üzem felépítése. És akkor a Shell is ugyanazt a kérdést tette fel neki telefonon. Ezt már komolyan kellett venni, hiszen a Shell nem valami kalózvállalkozás volt, hanem szupermajor olaj- és gázipari cég, ráadásul a világ élvonalába tartozott az LNG-iparágban. Ezek a hívások megszólaltatták a riasztócsengőt, jelezve, hogy az Egyesült Államokban a kínálat sokkal gyorsabban nő, mint amennyit a piac fel tud venni – azaz az importált LNG-nek az USA-ban már nincs piaca.

A Chenier szakértői csapata elkezdett összeadni és kivonni. 2010 tavaszára Souki a Cheniere igazgatótanácsa elé terjesztette a Sabine Pass cseppfolyósító üzemmé történő átalakításának tervezetét – az első ütem minimum 8 milliárd dollárba fog kerülni. Az igazgatótanácsot ez meglepte. Túlságosan szépnek tűnt a dolog, hogy igaz legyen. De végül arra jutottak, hogy stimmel a kalkuláció.[28]

Az 1938-as földgáztörvény (Natural Gas Act) értelmében a gáz exportjához kiviteli engedélyt kellett kérni a szövetségi kormánytól. A Cheniere kérelme precíz volt, és nem keltett különösebb feltűnést. Végső soron az egész tervezet igencsak irreálisnak tűnt. A kérvényt így meglehetősen gyorsan elbírálták, és 2011-ben a Cheniere megkapta az engedélyt. Ugyanebben az évben a céghez be is futottak a sok későbbi közül az első megrendelések a Sabine Passból származó LNG-re. Jöttek a vevők mindenfelől, Spanyolországtól Indiáig.

Michael Smith a palagáz felhalmozódását látva ugyanarra a kijózanító felismerésre jutott. „A visszagázosítás körüli lelkesedés eltűnt – vonta le a következtetést. – A piac eltűnt.” Kevéssel a Cheniere után a Freeport is benyújtotta kérelmét a kormányhoz saját importüzemegysége exportüzemegységgé alakításának engedélyeztetéséhez. De a Cheniere-vel ellentétben nem kapott gyors megerősítést. Mintha semmi sem történt volna. Aztán valaki magyarázattal szolgált a frusztrált Smithnek: „Washingtonban az első kérelem – kérelem. A második kérelem politika.” Ami a Cheniere-nek kilenc hónapba telt, az a Freeportnak majdnem négy évig elhúzódott. Ugyanez történt egy másik piacnyitónak szánt projekttel, a louisianai Cameronban székelő Sempra LNG-kezdeményezésével csakúgy, mint több újabb projekttel is. Mindenkinek várnia kellett.[29]

Utólag a Cheniere-nek kiadott engedély a kritika és a tiltakozás valóságos viharát kavarta. Szenátorok támadták nagy hangon a döntést. Több gyáripari cégnél, konkrétan a vegyiparban, attól féltek, hogy az exportáló üzemek eltérítik azt a gázt, amelyre ők számítottak, és felverik a gázárakat, amivel veszélybe sodorják a vegyipari gyártókapacitásokba invesztált dollármilliárdjaikat. Ezekhez a vegyi gyárakhoz valószínűtlen szövetségesek is csatlakoztak – környezetvédelmi csoportok, melyek a palagázzal kapcsolatos mindenféle fejlesztést elleneztek. Az egyik környezetvédő szervezet hivatalos beadványban tiltakozott minden egyes kérelem ellen.

Azonban a gyártócégek ellenállása elhalt, ahogy szembesültek a tényekkel, melyek alátámasztották, hogy a gázellátás volumene a tartósan alacsony árak mellett növekszik. Ami miatt végül elült a tiltakozás vihara, és ami eloszlatta az iparág félelmeit, az az Energiaügyi Minisztérium exportpolitikai irányelveinek nyilvánosságra hozatala volt. Noha az irányelvekben foglaltak szerint „a földgáz elosztásának leghatékonyabb szabályozója” maga a piac, a minisztérium hiány esetére kötelezettséget vállalt a „közérdek védelmében történő beavatkozásra”. Nagyon valószínűtlen volt, hogy sor kerüljön egy effajta intervencióra, de a védelem lehetősége adott volt. Az engedélyezés ilyenformán be is indult, és a Freeport végül is megvalósíthatta 13 milliárd dolláros projektjét 2014-ben. A Sempra ugyanebben az évben kezdett.[30]

Egyetlen ország sem profitált többet az LNG-üzletből, mint Katar. Ma ez az ország rendelkezik a világon a legmagasabb egy főre eső nemzeti jövedelemmel, szuverén vagyonalapja pedig 350 milliárd dollárra rúg – miközben körülbelül háromszázezer lakost számlál (és több mint kétmillió külföldit, akik Katarban dolgoznak). Az LNG-ből származó bevételekből finanszírozzák az Al Jazeera (al-Dzsazíra) televízió globális hálózatát. Ebből a pénzből telik még egy képzési komplexum fenntartására és számos felsőoktatási intézmény közel-keleti campusának támogatására is – így a Weill Cornell orvosi egyetem, a Georgetowni Egyetem, a Texas A&M, a Northwestern és a Carnegie Mellon, továbbá a kanadai Calgary Egyetem, a University College London és az Aberdeeni Egyetem finanszírozására.

Az LNG-biznisz egyre inkább globalizálódik. Új exportfejlesztések zajlanak Egyiptomban, Trinidadban, Ománban, Izraelben, Angolában, Nigériában, Kanadában, Mozambikban és Oroszországban. A több irányban növekvő nagyságrend és a vevőkör bővülése megváltoztatta a piacot. Élnek a hosszú távú szerződések, és újabbakat is kötnek. Ugyanakkor az LNG-kereskedés más formái is megjelentek – a rövid távú eladások. Egy szállítmány útnak indul egy célállomás felé, de ahogy befut egy új ajánlat, módosítanak az útirányon, aztán adott esetben megint. Az LNG már nem csupán integrált üzletág – az eladók és a vevők versengésének piacává is alakult.

2019-ben egy több mint 250 milliárd dolláros beruházás nyomán Ausztrália legnagyobb LNG-szállítóként utolérte Katart. De Katar nem kívánta beérni a második hellyel. Megszüntette az önként vállalt korlátozást, és bejelentette arra vonatkozó terveit, hogy kapacitásai bővítésével visszaszerzi az első helyet.

De 2016 februárjával az LNG körüli globális versengés egy újabb korszaka köszöntött be. Egy összesen 20 milliárd dolláros beruházást követően a Cheniere útnak indította az első amerikai LNG-szállítmányt a Sabine Passból Brazíliába. És ezután néhány naponta óraműpontossággal indultak el a háromszáz méternél is hosszabb tankhajók a Sabine Pass kikötőjéből a világ különböző tájai felé. A gáztermelők és fogyasztók Ázsia, Európa, Afrika, Latin-Amerika, Észak-Amerika és Ausztrália területén immár egy globális kereskedelmi hálózat révén kapcsolódtak össze.

A Freeport és a Sempra Cameron 2019-ben kezdte meg exporttevékenységét. Eközben jó néhány további üzem építése van folyamatban az Egyesült Államokban. Mindennek köszönhetően az USA, Katar és Ausztrália mellett, a három legnagyobb LNG-exportőr közé katapultálja majd magát.

A Trump-adminisztráció színre lépésével az LNG a kereskedelmi háborúskodás eszközévé lett. Ez a kormányzat – és benne Donald Trump maga – egy megszállott eltökéltségével kezelte az egyes országokkal szemben fennálló kereskedelmi deficit kérdését, és egyetlen deficit sem volt olyan mértékű, mint Kínáé. Az adminisztráció az energia – és elsősorban az LNG – exportjában látta a csereforgalmi hiány csökkentésének legfőbb lehetőségét. A korábbi kormányzatok is támogatták a Boeing gépektől a kukoricán át a sertéshúsig terjedő termékek kivitelét.

Szokatlannak számított azonban, hogy Donald Trump személyesen vállalta magára Amerika első számú LNG-ügynökének szerepét. Amikor India miniszterelnöke, Narendra Modi Washingtonba látogatott, Trump tudatta vendégével: nagy várakozásokkal tekint elébe annak, hogy „Amerika több energiát exportálhasson az Ön országába”, beleértve „az amerikai földgáz vásárlására irányuló hosszú távú szerződések megkötését, amiről épp most folynak a tárgyalások”. Amihez tréfálkozva hozzátette: „Hogy egy kicsivel feljebb srófolhassuk az árakat.”

Ez egy hétfői napon történt. Ugyanannak a hétnek a péntekén Trump Dél-Korea elnökét, Mun Dzseint látta vendégül Washingtonban. Dél-Korea is azon országok közé tartozott, melyek Trump bosszúságára csereforgalmi többletet halmoztak fel Amerikával szemben. A találkozó során a feleknek az Észak-Korea jelentette nukleáris fenyegetéssel kellett volna foglalkozniuk. Az elnök azonban nem vesztegette az időt, és mindjárt a két ország közti kereskedelmi kapcsolatok újratárgyalásának kérdésével hozakodott elő, mely kapcsolatok jelen állapotukban szavai szerint „Amerika számára pocsék alkut jelentenek”. „Az Egyesült Államok nagyon-nagyon sok országgal szemben nagyon-nagyon deficites kereskedelmet folytat, amit nem hagyhatunk annyiban – jelentette ki az elnök. – És ennek megszüntetését Koreával kezdjük, itt és most.” Valójában akkorra már átment az üzenet. Öt nappal korábban Korea, a világ egyik legnagyobb LNG-vásárlója egy húsz évre szóló megállapodást írt alá az USA-val évi több mint félmilliárd dollár értékű LNG megvásárlására.[31]

Meglehet, ezeket a vezető külföldi politikusokat némileg zavarba hozták Trump megjegyzései, mivel az Egyesült Államok maga nem folytat tárgyalásokat LNG-szerződésekről. De az üzenet egyértelmű volt: elvárják a partnerországok kormányaitól, hogy nyomást gyakoroljanak vállalataikra: írják alá az amerikai LNG-re vonatkozó szerződéseket.

Ugyanakkor a Trump-adminisztráció álláspontja némi értetlenséget keltett. „Évek óta arról győzködjük az oroszokat és a kínaiakat, hogy az energiakereskedelmet ne politikai szempontból közelítsék meg – jegyezte meg az egyik vezető olajipari társaság vezérigazgatója. – Most viszont az Egyesült Államok elnöke pontosan ezt teszi, és így az oroszok és a kínaiak bátran a szemünkbe vághatják: »Hát nem megmondtuk?«”[32]

5. FEJEZET

ZÁRÁS ÉS NYITÁS: MEXIKÓ KONTRA BRAZÍLIA

Az amerikai palaforradalom hatásai Mexikót is elérték. De legfőképpen nem cseppfolyósított földgázt – LNG-t – exportálnak. 2019 során a Mexikóba csővezetéken keresztül exportált amerikai gáz mennyisége meghaladta a teljes LNG-export összesített mennyiségét. Az Egyesült Államok szállítja Mexikó teljes gázfelhasználásának 60 százalékát és az ott felhasznált benzin 65 százalékát. Ez része az észak-amerikai energetikai integráció új térképének.

Mexikó kőolajiparának 1938-ban végbement államosítása óta ez a szektor teljes egészében kormányzati monopólium. A Pemex, az állami olajvállalat felügyelt mindent az olajkutak fúrásától a töltőállomások üzemeltetéséig. Mexikó volt a világ egyik vezető kőolajkitermelő országa, ahol az olajból származó jövedelem biztosította a központi költségvetés bevételeinek 30-40 százalékát. Azonban a kitermelés zuhanórepülésbe ment át. Az iparág megszenvedte a technológia hiányát, a beruházások drasztikus visszaesését, a nyomasztó adósságterheket, a bürokrácia merevségét, a korrupciót és az erős szakszervezetek fojtogató túlhatalmát. Nagyszabású reformok és a világ felé történő nyitás híján folytatódott a hanyatlás.

Mexikó egyszerűen képtelen volt előteremteni a létfontosságú beruházásokhoz szükséges összegeket. Ugyanakkor az ország az exportra irányuló termelés egyik legfőbb színhelyévé vált. A Nissan bejelentette, hogy több autót fog gyártani Mexikóban, mint Japánban. 2018-ra Mexikó lett a világ hetedik legnagyobb gépkocsigyártó országa, és a negyedig legnagyobb autóipari exportőr Németország, Japán és Korea mögött. Az Egyesült Államok viszonylatában Mexikó külkereskedelmi forgalma a 2000-es év 248 milliárd dolláros értékéről 2019-re 614 milliárd dollárra nőtt, amivel az USA legnagyobb kereskedelmi partnere lett. De a drága és megbízhatatlan energiaellátás megbénította Mexikó világpiaci versenyképességre irányuló törekvéseit, és nagyban rontották a gazdasági növekedés és az álláslehetőségek bővítésének kilátásait. A Mexikói-öbölben Amerika a saját felségvizein felállított fúrótornyok kiterjedt rendszerével hatalmas mennyiségű olajat termelt ki. Az ezzel szomszédos mexikói szektor a hasonló geológiai feltételek ellenére szinte semmit sem produkált. A Pemex sem készpénzzel, sem technológiával nem rendelkezett ahhoz, hogy a mélyvízi területekre merészkedjen, de még a sekély vizű szakaszokon sem tudta a szükséges fejlesztéseket teljes mértékben elvégezni.

Az Eagle Ford palamező délen egészen Mexikóig húzódott. Ugyanakkor az ország nem rendelkezett azokkal a saját képességekkel, melyekkel felnyithatta volna a palakőzetet. Viszont az Egyesült Államokban kibontakozó palaforradalom tempója és léptéke különösen sürgetővé tette Mexikó lehetőségeinek kiaknázását.[33]

Az Intézményes Forradalmi Párt (Partido Revolucionario Institucional – PRI) a huszadik század nagy részében uralta Mexikó politikai életét, és a PRI színeiben választották meg azt az államelnököt is, aki 1938-ban államosította az iparágat. Enrique Peña Nieto személyében egy másik PRI-elnök kellett ahhoz, hogy kimunkálják az olajipar reformjára vonatkozó konszenzust. A 2013 decemberében elfogadott alkotmánymódosítás megerősítette Mexikónak a területe alatt húzódó földrétegek fölött gyakorolt felségjogát, egyszersmind lehetővé tette ezek feltárását mexikói és külföldi cégek számára. Ezzel megszűnt a Pemex monopóliuma. Az ezután elfogadott törvények feljogosították az érintett vállalatokat, hogy egymásra licitáljanak a fúrásokhoz szükséges engedélyekért, és e jogszabályok megteremtették a villamosipar piacát. Az energiaipari szektorban így megnyílt az út a verseny előtt.

Mindennek eredményeképp új beruházások és technológiák áramlottak az országba mind a belföldi, mind pedig a nemzetközi cégektől. Becslések szerint a mexikói és külföldi cégekkel aláírt 107, feltárásra és kitermelésre vonatkozó