© Láng Zsolt, 2025

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Freepik

Szerzőfotó © Kovács István

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Csuhai István

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-470-5

Tartalom

Előszó

I. AZ ÉG MADARAI

(a szürke holló)

(az emberarcú papagáj)

(a varangymadár)

(porverebek)

(a rúkmadár)

(az ugató gyurgyalag)

(a barlangi páva)

(pernyemadarak)

(fénymadarak)

(a csendmadár)

(a kígyómadár)

(a pelikán)

II.– III. A TŰZ ÉS A VÍZ ÁLLATAI

(a naphal)

(a Hübrikeia, más néven halbagoly)

(az asszonyszemű varangy)

(a Tamárion, más néven hidegtűz kísértete)

(a Doiszüsz, más néven gonosz fattyúhal)

(a tűz angyala)

(a tűzféreg)

(a Lavisz, más néven villámmadár)

(az éneklő féreg)

(a lángmadár)

(a Tamaril, más néven a képzelet hálóját szövő pók)

(az Unikornis, más néven egyszarvú)

(a Kárisz, más néven víznyelő)

IV. A FÖLD ÁLLATAI

Lökd már be!

1989. május 13-án

Jaul vagyol Iréinke drága?

Útvonalát izgatottan követte

Vizi Eleonórának szüksége volt még egy vizsgára

Gigi bedobta a patkánytetemet

Valami majd csak lesz

A gyertyát maga elé állította

Csua-csua, csua-csua

Hétfő reggel

Itt vannak az íróelvtársak

Dezseő Attila másnapi óráján

A fia vonakodva tartott vele

A tarhegyi kirándulás

A Tűzoltótorony tövében

Sötétképű óriás

A róka tovább ásott

A Tédé

Szatmári Géza 50 aforizmája

A róka utolsó sóhaja

A nyári vakáció első napján

Mintha már ült volna itt a padon

Valójában ötven volt

Tanévkezdéskor a pszichiátrián?

Mint aki le akar köpni egy biciklit

Kelet–nyugat irányban

Ádám Ádám

Kecsesen?

A küldöttgyűlésre

Mintha ő énekelne odafönt

Lewin Rogers

Óriásira dagadt

Édes kislányom, mi lesz veled?

Mindenki ott tolongott

FÜGGELÉK

Stephanus Gelei: BESTIARIUM VOCABULUM

Utóhang

ELŐSZÓ

A marosvásárhelyi Teleki Tékában, pikkelyes borítójú öreg könyv egyik lapján jellegzetesen összepréselődött szúnyogtetemre bukkantam. Nagyobb példány lehetett a maiaknál, s vérszomjasabb is, amiről a sárga, pergamenszerű papírt átitató tenyérnyi vérfolt tanúskodott. Magam előtt láttam a gyertyafénynél szuszogva asztala fölé hajló, a vacsora zsírjaitól és a nehéz Küköllő menti bor cseppjeitől fénylő bajszú alakot, aki, mielőtt ágyába vonulna, amúgy hálóingesen elmerül az olvasás élvezetében, s jó ideig észre sem veszi a kellemetlenkedő szúnyogot. Aztán hirtelen puff!, könyörtelenül lesújt rá.

A könyv címoldalán ez állt: Franzius Farkas. Egy jeles Vad-Kert, Avagy az oktalan állatoknak, úgymint: 1) A Négy lábúaknak, 2) A Madaraknak, 3) Az Halaknak, 4) A Tsúszó-mászó állatoknak, 5) A Bogaraknak, őt könyvekbe foglaltatott tellyes Históriája. Melly Elsőben A Tudós és Híres Franzius Farkas, Wittébergai Sz:Írás Magyarázó Doktor által Deák nyelven irattatott, és sok izbe kinyomtattatott. Az után A Bóldog Emlékezetű Miskolczi Gáspár, Sok szép Ekklésiáknak mind Magyar-Országban, mind Erdélyben hasznos Tanítója által, Magyar nyelvre fordíttatott. Mostan pedig A Magyar Nemzet kedvéért mint ollyan hasznos munka, közönséges haszonra Világra botsáttatott. Lőtsén, Nyomtattatott 1702. Esztendőben. 8° 11 lev. + 712 l. + 5 lev.

Mialatt a könyvet és a közelében fellelhető hasonló tárgyú munkákat tanulmányoztam, szüntelenül azt mérlegeltem, mi ezekben a leírásokban a valóságos és mi a képzelet szüleménye. És világossá vált előttem, hogy a régi embereket alkalmasint szintúgy foglalkoztatta: mi hihető és mi nem, mi az igaz és mi a mese. Világuk határait kutatták. Ha hihetetlenre bukkantak, nem vetették el gyors megoldást keresve. Nem hullatták ki tapasztalataik rostáján azt, ami ismeretüknek ellentmondott, hanem legendákból, mesékből, csodás jelenetekből táplálkozó képzeletük segítségével igyekeztek hihetővé tenni. Ha képzeletük kevésnek bizonyult, írói tehetségükkel, a költészet és a nyelv eszközeivel vertek hidat az ismeretlenségben támadt szakadékok felett. A letűnt idők természetrajza a valóság és a valóságként megjelenített fantázia különös keveréke.

A múlt természetbúvárát kevés számú könyv segítette: az öreg Plinius művei, Aldrovandus, Leonardo, Szent Hilarius, a Biblia, Gelei, Apátzai históriái és bestiáriumai. Leginkább azonban (a kihegyezett pennán, a jól tapadó bolognai tintán túl) saját írói készségeinek és ösztöneinek támaszával dolgozott.

A képzeletbeli dolgok tetszőlegesen szaporíthatók, hiszen mindig kirakható egy eddig nem létező teremtmény. Ám ezek, amikor világra jönnek, holt lények, és életre csupán akkor kelnek, ha hihető történetek színpadára állíttatnak. Azon a színpadon a legképtelenebb teremtmények is megelevenednek.

A középkori bestiáriumok voltaképpen tanmesék gyűjteményei. Az oktalan állatok erkölcsi tanulságokat hordoznak. A kincset őrző griffmadár, a poraiból megújuló főnix, a vérét ontó pelikán, a hiú és álszent páva, a hazugságon átlátó hiúz, a tiszta házaséletben gyönyörködő gólya, a kegyetlen asszonytigris, az ördög alkotta behemót leírásából okulhattak a hitükben és a Szent Hivatal mindenhatóságában megingott emberek. Az árkosi lápban élő sárkány mozdulatlanul várakozik, testén illatos füvek nőnek, s az illatokkal magához csalja a fáradt vándort, aki biztos talajt vélvén lába alatt, félelem nélkül telepszik rá, amikor aztán az illatoktól végképp elbódulva, álomba merül, a szörny menten lenyeli őt. Az ördög is ugyanígy cselekszik.

A Szent Hivatal morális és hitbeli elképzeléseinek rácsozatával a mindennapok életét is körbe akarta keríteni. A Legenda Aurea történetei, a szentek hősies históriái a háttérbe szorulnak, helyükbe az egyszerű, könnyen érthető tanmesék lépnek.

Azt is mondhatnám, ez a modern irodalom születésének korszaka. Ekkor terjed el az új forma, az új elbeszélésmód. A bestiáriumok jelentik az átmenetet a halhatatlan szereplőket felvonultató legendák és a hétköznapi sorsokat végigkövető regények között. A hatalomnak szüksége van a tömegekre. Ráadásul a nyomdák is ekkor kezdenek működni. A XII. században keletkezett Aberdeeni Bestiáriumból 1597-ben háromszáz példány kerül ki Peter Short londoni nyomdájából.

Azonban a könyvek hatását a Hivatal nem tudta felmérni. Az irodalom végül átlépi a rácsokat, átértelmezi a törvényeket, az író pedig akarva-akaratlan eretnekek cinkosává lesz. Kisiklik a hivatal ujjai közül az a massza, amit szigorú keretek között akart tartani. A költészet túlárad a hatalmi szándékokon, és természete szerint minden egyértelmű kijelentést megkérdőjelez.

Ismert országról, annak háborúkkal és természeti csapásokkal tarkított históriájáról, nagyurakról és egyszerű polgárokról történik említés ebben a könyvben, mégsem történelmi regényt tart kezében az Olvasó. Vaktában, véletlenszerűen, alkatom és környezetem meghatározta szertelenséggel válogattam a régi könyvek anyagából. Ha három helyen egyféleképpen meséltek el valamely eseményt, sokszor mégis a negyedik, magányos változatot használtam fel. A tények alig foglalkoztattak, sokkal inkább az írói metódusok.

A képzelet csapásain meddig merészkedhetek, hogy ami készül, a múlt hiteles leírásának tűnjék? Hosszú vagy rövid mondatokban fogalmazzak, legyek tömör és nyers, vagy inkább terjengősen dagályos? Mennyire kell imitálnom a régi beszéd fordulatait? Bár kifejezetten kerülni akartam az archaizálást, hamar észrevettem, hogy bizonyos szavakat és mondatszerkezeteket egyértelműen kivet magából a szöveg. Milyen személyneveket használjak, hogy azok mögött emberek szuszogjanak, ugyanakkor e nevek címkék se legyenek, amelyek rögzült jelentéseikkel bonyodalmat okozhatnak? Hogyan ábrázoljam az oktalan állatokat, hogy valóban részét képezzék az akkori képzeletnek? Milyen órákhoz igazítsam a könyvbeli történet idejét? Mennyit kell merítenem a valóságban lezajlott események habarcsából – miközben a dokumentumoknak tekintett iratokban elmerülve gyakran kételkedtem magam is, hogy a múlt fellapozott históriája ténylegesen valóságos, vagy már maga is a költészet eszközeivel elém tárt illúzió csupán.

Jóllehet a történelmi hűség gondolata nem kötött gúzsba, és a Szent Hivatal sem rendelkezett munkám fölött, mégis igazodnom kellett bizonyos törvényekhez: az emlékezés, az elbeszélés, a lejegyzés törvényeihez, amelyeknek író és olvasó egyaránt ki van szolgáltatva. A mindig és mindenhol egyformán kialakuló jelentéseket nem lehet gyökerestül kiszaggatni. A bestiáriumok költészete szolgált mintámul, Corvinus, Franzius, Miskolczi, Gelei, Basinius, Piscator, Apátzai könyvei jártak előttem. Ezekben a könyvekben például az abraxas, azaz a szárnyas tigrisló mindig gonosz szándékokkal lép színre, beszélni nem tud, de füttyével még a botfülűt is megbabonázza, hogy végül könnyedén befalhassa; csak az asszonyokat nem bántja. Vagy ennél is egybevágóbb a sárkány jellemzése: elrabolja a szüzeket, és barlangjában őrzi őket, mígnem egyszer odavetődik a lovag, aki megküzd vele. A hidegen mérlegelő ráció és a félelmekkel kiáradó lélek erőterében ismerősként tárul elénk az emberi képzelet a világ egymástól távol levő és elszigetelt tájairól.

Amikor az Olvasó felüti könyvemet, akkor majd ellenőrizheti, hogyan jártam el, milyen eredménnyel, és ha felfedez valamit, jót vagy rosszat, apró jeleket tehet a lap szélére. S amennyiben e jeleket összegezve, netán sikeresnek tartaná törekvéseimet, régi korok mestereinek jár elismerés, amennyiben viszont az összegzés balsikert mutatna, írói alkalmatlanságom szolgáljon az egykor virágzó műfaj maga mentségére.

I. AZ ÉG MADARAI

(a szürke holló)

Nemcsak a tányérnak nem volt még neve, hanem az észnek sem. Egyikből sem létezett annyi, hogy érdemes lett volna elkeresztelni, elegendőnek mutatkozott rábökni, ha épp szóba került.

Sapré bárónak tányérja is volt, de legfőképpen az eszével büszkélkedhetett, merthogy tányérjait, sőt valamennyi edényét, háztartásának megannyi marháját, birtokait, rangját és hatalmát is az eszével szerezte. Ritkaságszámba menő eszességét vajákosságnak nevezték a környék népei, bűbájosságnak, boszorkányságnak, titkos mágiának, rontó mesterkedésnek, ördögi hatalomnak. Az alant lakók emlékezete szerint felhőkbe vesző vára helyén néhány éve csupán szeszélyesen hasadozott sziklák álltak, egy ősvár romjai, aztán egyetlen viharos éjjelen leereszkedett az égből az új, hófehér falú kővár, rézzel fedett tornyaival és a napsugarakat elkápráztató üvegablakaival, kövek záporoztak, akkorák, mint széles német kalpagok, és kirakták a várhoz vezető kacskaringós utat, a báró pedig, aki szintúgy az ismeretlenségből pottyant ide, felkocsikázhatott bőrborítású, hatalmas kerekű hintójával, a hintó mögött poroszkáló ezüstsisakos darabontjaival, málhás szekereivel, népes szolgaseregével, és füstölni kezdtek a vár szélkakasos kéményei. Egy addig sohasem látott szürke holló is akkor tűnt fel a vár körül, és tompa éjszakai károgásával megrontotta az emberek álmait. Kovács Máté, a zsomboki falunagy hiába aggatott mérgezett dögöket a tölgyek ágaira, sem a kígyók torkából kifejt fekete tej, sem a kövekből őrölt gyilkoló só nem vezetett eredményre. Végül azt híresztelte a falunagy, hogy a báró saját combjából táplálja a madarat, ezért az más ételhez nem nyúl hozzá.

A báró ritkán mozdult ki várából, mégis mindenről tudott, ami a széles határban megesett. Ám bűbájosságot látni a dologban felesleges. Zsombok vára messze kimagaslott az alacsonyabb bércek közül, derült időben ablakaiból az egész ország látszott, a Keleti Bércektől a Nyugati Havasokig, Fogarastól az északi Kristályhegyig. És ami nem volt látható, arról a gond rágta szívek fohászaként felszálló hangok tudósítottak, mert napszálltakor, amikor lent a völgyekben elcsendesedett a nappali forgatag, a hangok fellebegtek a vár magasába: párbeszédek, kiáltások, szekerek és hintók zörgése, vas és acél pengése, harang kondulása, lovak nyerítése, töröksíp és gyerek sivítozása, asszonyok vajúdása, férfiak esküdözése és szitkozódása keringett, kavargott a tornyok körül.

Noha könnyei még patakként ömlöttek végig az arcán, és zokogás szaggatta testét-lelkét, agyának kerekei olyan állhatatosan forogtak, mint a malomkerekek, de nem őröltek, hanem egyberaktak. Agyában röpke idő alatt ezernyi lehetőség próbálgatta egymást, és ő, mint a sakk perzsiai feltalálója, tisztában volt azzal, hogy az első kockára egyetlen szem búzát kell letenni, a duplázások során a legutolsó kockára tengernyi mag záporozik.

Tompa végű, darabos mutatóujját torkába dugta, hogy kivájja magából a bánattól rá-rátörő heves hányingert. Köhögni kezdett, vézna teste bádogként csattogott. Aztán csend támadt, és a kinti zajok az alkony fényével együtt betöltötték a szobát. Sapré felemelkedett karszékéből, az ablakhoz csoszogott, s a csipkés kőmellvédre roskadva kitekintett.

Meghallotta hintója zörgését a kövecses úton Vidrány felé, hallotta Vidrányi György részeg cimboráinak neki-nekidühödő gajdolását, felcsendült az elé érkező házigazda rivalgó kerüljbennebbelése.

A lányodat akarom feleségül venni, ütötte meg fülét saját bátortalan hangja a múltból.

Vidrányi kimeresztette véreres szemét, hólyagos tekintetével bambán bámult vendégére, majd a ház felé fordult, ahol cimborái egymást túlharsogva követelték az újabb hordó csapra verését. Kedvezni toroknak, minden kívánságnak, játéknak, mulatozásnak, kiváltképp a vidám tréfálkozásnak. Hogy erre nem gondolt! Kirobbant belőle a nevetés, térdét verdeste, hajlongott, tántorgott, letaposta az utat szegélyező sárga nőszirmokat.

Sapré elsápadt, térde megroggyant. Vidrányinak szüntelenül bolondsággal volt tele a feje, és hitvány erkölcs lakozott benne, durva szokások alakították viselkedését. Jobbjával vendége vállára csapott, baljával a lába közé markolt, úgy invitálta beljebb, jut hely neki is. A következő pillanatban letolta nadrágja korcát, és vizelni kezdett, a sárga sugarat egy egérlyukba irányítva. Mire kiürítette hólyagját, visszatért hangja is.

– Xénia, Xénia! – kiáltotta a lánya nevét. – Megjött a kérőd!

Sapré remegve sandított a ház felé. A női tekintetek elől menekült, úgy érezte, lemeztelenítik őt, csakhogy keszeg testén jót mulathassanak.

Vidrányi dülöngélve visszaindult a házba. Sapré valamennyire összeszedte magát, de ő az ellenkező irányba, a tóparti mogyoróbokrok rejtekébe szédelgett. Leroskadt egy fatönkre, és sírva fakadt. És ahogy most az ablakából meghallotta délelőtti zokogását, meghunyászkodott rohamait mintha mágnessel rántották volna elő vézna mellkasából, ismét keservesen rázendített, és nem lehetett szétválasztani múlt és jelen fájdalmas hangjait.

A völgyet eltakarta a sötétség, csak a tornyok fölött maradt kevés fény, ami fehérre pamacsolta a színre lépő szürke hollót. Sapré letörölte könnyeit, és tekintetét figyelmesen irányította fölfelé. Olvasni tudott a madár röptéből, a szárnytollak rezdüléséből, a csapások számából, a farok íveléséből. Emitt csak annyi látható, hogy a levegő morzsányi darabja elbillen, másutt ez az alig észrevehető levegőmozdulat az összefüggések láncolatában vihart támaszt, és áradásokkal pusztít el élettel zsúfolt partokat. Aki a jövő eseményeit megtervezi, annak fontos e tudás. A homokszemek leperegnek a homokórában, mégoly éles elmével sem lehet ellenkező mozgásra bírni őket, ám egyetlen homokszem útjának pontos berajzolásával meg lehet akasztani a szemek futamát, és az eltorlaszolt járatban mégiscsak megtorpan az idő. Az emberi cselekedeteket nem az isteni előrelátás igazgatja. Isten hatalmas, de nem tartja egyenként számon a levegő milliárdnyi molekuláját. Csak az emberi ész bírja követni a porszemek kanyargós útját.

A lebukó napkoronggal átellenesen fölkelt a Hold. Sapré erőre kapott, beszólította lakáját, lemosdatta magát, ételt kért. Kiadta az utasítást: fogassanak be, indulnak István grófhoz Fejérvárra.

Szaporán, szaporán, hallatszott folyvást a hintóból. Ebédre Istvánhoz érkeztek, aki apró, riadt szemmel bámult vendégére. Amikor legutóbb egy váratlan utas beállított hozzá, azzal a hírrel, hogy a török Alvinc körül fosztogat, annyira megijedt, hogy a boroskupa helyett az ecetes kelyhet hörpintette ki. Attól fogva rettegett minden betoppanótól, ha tehette, senkit sem fogadott, csörgő madzagokkal óvta magát a belopakodó hírhozóktól. Csak a haláltól félt jobban. Háza tele volt elkényeztetett jövendőmondókkal, akik egy-egy be nem vált jövendölés után menekülésszerűen szedték a sátorfájukat, de örökké jöttek újak, sunyi és csalfa ember valahány.

Sapré is a jövőről kívánt színe előtt szólani. Az most olyan zsúfolt, mint egy méhkas, de ha nem cselekszel, ez a kas üstöllést kiürül.

István fönnakadt a szó horgán.

– Beszélj hangosabban – ordította, és a nagyothallók mozdulatával kitámasztotta fülkarimáját.

– Szeretnélek megóvni ártó szándékok cselvetésétől.

– Mi vár rám?

– A halál.

– Bővebben, bővebben!

– Cselekedned kell. Fejedelmünk, Zsigmond az eljövendő éjjelen kileheli nyugtalan lelkét. Balthazár gróf, aki lassan húsz éve fondorkodik a római császár udvarában, erre vár, s a hír hallatán, tarsolyában a császári kinevezéssel s egy kisebb regimenttel maga mögött, azonnal visszatér. Tudod mi lesz első lépése? A legkiválóbbak elnémítása. Mindig ezzel kezdi a hatalomtól megittasult söpredék. Öt nemes fő hull a sárga porba Fejérvár piacterén, az utolsó, mert így édesebb a gyilkos kéje, a tied lesz, István!

A grófon hideg szánkázott végig, arcszíne elillant, nyakához kapott, verőerét kereste; talán máris vége. A hideg után forróság öntötte el, indulat, düh és féktelen gyűlölet kergette egymást háborgó bensőjében, nem türtőztette magát, törte-zúzta, ami a keze ügyébe került. Végül riadtan behúzta nyakát, s szánalmasan pislogva fordult Sapré felé. A báró nem akart könnyelműen a dolgok elejébe vágni, majd ha reggel megérkezik a fejedelmi udvarból a fekete zászlós hírnök, akkor hívassa ismét magához, akkor érkezik el a pillanat, hogy feltörje a szükséges teendőket lajstromozó bulla pecsétjét.

A vendég így hát visszavonult, hogy kipihenje a hosszú út fáradalmait. Szívesebben aludt nappal, mint éjszaka. A Hold gyermekének az éj a mozgalmas napszaka. Képzelete, mintha a sápadt fény anyaga volna, kiárad a térbe, hogy letapogassa és kifürkéssze a csigajáratokat, megmutatva neki a veszélytelen ösvényeket, mígnem olyan biztonsággal nekivághat, akár a kósza tatár horda a korombélű éjjeleken. Mindaz, ami a Nap és a Hold alatti világban történik, nem csupán az égitestek szükségszerű hatásának van alávetve, hanem annál lényegesebb Hatalomnak, amely a bolygók és csillagok járását is elrendezi, s amely telehinti örvénylő kelepcékkel a világmindenség térségeit. Aki ismeri a járatok helyét, megsejt valamit a Hatalom valódi szándékából, és egy lépéssel mindig az események előtt fog járni.

Aznap küldönc érkezett Zsigmond fejedelemhez díszes ajándékkal. A ládika becses tartalma díszes kupa: a bor megmézesedik benne, de méreg a méz, alattomosan gyilkoló méreg. Averroëst, a bölcs arabot ugyanekként űzték ki a földi árnyékvilágból, és renegát mór alkémisták azóta is gyártják e fondorlatos ötvözetet. Az andalúz serleg, az első búzaszem, az első mozdulat…

Hajnali hírnökök indultak szerte a gyászos hírrel, a Fejedelem halott. István gróf szűkölve szalasztott vendégéért, fogadkozott, híven követi utasításait, minekelőtte a vész teljesen körülkerítené, tárja fel előtte a jövő titkait.

– Balthazár fogadására idejében föl kell készülnöd. Két várában, Berthalomban és Kelemenvárában seregeket tart készenlétben. Kockázatos volna rájuk rontani, hosszadalmas ostromokba bonyolódni, inkább várd meg, hogy kiröppenjenek fészkükből. Szedd össze embereidet, Bogátit, Imecset, Makót, az idősebbiket, Pethőt, Petkit, Hallerkői Hallert magad mellett tudhatod. A törökhöz küldess a fermánért, abban a te neved betűi kacskaringóznak. Ám ne siettesd fölbontását, előbb esküdj föl a római hűségre, mert ily mód két szövetségesed lesz. Balthazár megzavarodik, hiszen akárcsak ő, te is a római császár embere vagy. Sereged nagyobbik felét bocsásd a szentpáli síkra. Amikor az egyesült pártütők megpillantják katonáidat, harci kedvük lelohad, bizonyára szétszélednek. Üldöztesd őket. Magad annakelőtte vonulj Szatmárra, és készítsd elő a vérpadot. A vezérek ott próbálnak kihágni az országból. Íme a lista: Sümegi Menyhárt és Lázár, Vas Benedek, Kétyi Lestár, Vidrányi György és öccse, aki Kristóf névre hallgat, no és ha addig bosszúból nem végeznek vele saját hívei, a hatalomvágy gonosz megszállottja, az ország ellensége, a fondorkodó Balthazár gróf. A bakó fenje élesre pallosát, mert kemény nyakakról kell a fejeket lemesse!