SZABICS ADRIENN

A PROSTITUÁLT HERCEGNŐ

Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

1. Freya

2. Freya

3. Carter

4. Freya

5. Freya

6. Carter

7. Freya

8. Carter

9. Freya

10. Carter

11. Freya

12. Carter

13. Freya

14. Carter

15. Carter

16. Freya

17. Freya

18. Freya

19. Freya

20. Freya

Szeretteinknek, akik már nincsenek velünk.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönöm az olvasóknak, hogy Szívzavar című regényemet nagyon pozitívan fogadták. Sokat jelentenek nekem a vélemények, amelyeket kapok. Minden kedves szóért, üzenetért, megjelölésért és észrevételért hálás vagyok. Remélem, Freya és Carter története is legalább annyira fog tetszeni nektek. Köszönöm a bizalmatokat.

Természetesen köszönet illeti a családomat is a mindennapi támogatásukért. Rengeteget ad, hogy tudom, nem vagyok egyedül, és bármikor, bármilyen problémával fordulhatok hozzájuk.

Továbbá köszönettel tartozom a barátaimnak, akik mindig szakítanak rám időt, még akkor is, ha nagyon elfoglaltak. Amarilla, Petra, Regi, Laura, Anita és Anna. Nagyon szépen köszönöm, hogy a barátotok lehetek.

Köszönöm továbbá az új barátaimnak is, hogy mellettem állnak. Ancsi, Ági, Bea, Beus, Gaba és Gyöngyike, hálás vagyok, hogy megismerhettelek titeket. Köszönöm, hogy velem együtt örültök, ti vagytok nekem a legszebb ajándék.

Frú és D! Rólatok sem feledkezhetem meg! Köszönök minden egyes türelmes percet, míg együtt dolgoztunk. Életem egyik legemlékezetesebb nyara volt.

Szeretettel, Adri

1.

FREYA

– Ezt már ezerszer megbeszéltük, Freya! Nem járulok hozzá.

– Két nap múlva nagykorú leszek. Ez ellen nem tehetsz semmit!

Az apámmal éppen arról vitatkozunk, hogy mennyire szeretnék főállásban dolgozni, vagy legalább beiratkozni a főiskolára, hogy legyen végzettségem. Nekem mindig is fontos lett volna, hogy tanuljak, de apa sohasem engedte, pedig számomra nem szégyen, ha valaki képezi magát, vagy dolgozik. Sőt ezt a munkamorált pont az apámtól örököltem, hihetetlen, hogy ő ezt nem látja. Hamarosan azonban huszonegy éves leszek, az egész világon felnőttnek fogok számítani, és végre azt tehetek, amit csak akarok.

– Te Victor De la Cruz lánya vagy. Neked nem kell dolgoznod. Keress magadnak egy gazdag férjet, a többit bízd rám. Addig meg épp elég az a kis meló az irodámban, amit végzel – mondja az apám.

– Én ennél sokkal többet szeretnék elérni az életben! Hasznosnak akarom érezni magamat a világban, segíteni akarok másoknak. Miért nem érted meg?

– És miből akarod fizetni az iskolát? Már megmondtam, hogy arra én egy centet sem adok.

Sajnos apa azért nem támogat, mert olyasmit szeretnék tanulni, ami szerinte haszontalan. Ápolónő szeretnék lenni, de számára megalázó lenne, ha Salt Lake City városának leggazdagabb és legbefolyásosabb üzletemberének lánya beosztott lenne. Nekem viszont ez mindennél fontosabb.

– Apa, kérlek! Tudod, hogy miért akarom ezt csinálni – könyörgöm neki, mert ez mindkettőnk érdeke lenne, de mintha a falnak beszélnék.

– Elég volt! – feláll a székéből és hevesen gesztikulál. – Ebből nem engedek! Hallani sem akarok róla többet! Semmi szükség rá, hogy tanulj, vagy teljes munkaidőben dolgozz! Te Freya De la Cruz vagy! Márpedig az én lányom nem lehet egy semmirekellő alkalmazott!

– De, apa…

– Nem, Freya! Most pedig hagyj magamra! Még rengeteg elintéznivalóm van.

Felbőszülve otthagyom apámat a dolgozószobájában, és a hálóm felé veszem az irányt.

A házunk olyan, akár egy kastély. Kétszárnyú lépcső vezet felfelé, amelynek minden egyes foka márványból készült, a korlát pedig színaranyból, amelynek pazarságát szerintem még a Marson is lehet látni.

A falakon a családról készült festett portrék lógnak, amelyeket a legfelkapottabb francia festőművész készített. Én a sajátomat utálom, mert egész nap mozdulatlanul kellett ülnöm egy kényelmetlen szófán, egy rút 18. századi ruhában, amelyben éppen úgy nézek ki, mint egy kegyetlen uralkodónő. Az apámnak sajnos pont ez volt a célja. Szerinte a gazdagság mindenekfelett áll, és ezt kötelességünk megmutatni a nagyközönségnek. Sokszor alakul ki közöttünk vita emiatt, gyakran nem értek egyet a nézeteivel.

Már az előszobánkba belépve lehet érezni, hogy itt nem hétköznapi emberek élnek. A luxus minden formája megnyilvánul, a csillárt hatalmas csepp alakú gyémántok veszik körül, a vázák, amelyekben illatos virágok pompáznak, ezüstből készültek, a bejárat mellett egy kristályból kifaragott oroszlán díszeleg, és pici porcelándekorációk tarkítják a polcokat. De soha semmihez nem szabad hozzáérni!

Egy festményt bámulok az emeleten a szobám mellett. Az anyámat ábrázolja, akinek szintúgy kék a szeme és világosbarna a haja, mint nekem. Mindkettőnk arca kerek, éles vonásokkal és mélyreható tekintettel. Pont úgy nézek ki, mint ő, a kiköpött mása vagyok, ami minden egyes nap kísért, akár egy szellem. Ha belenézek a tükörbe, anyát látom, és olyankor erősödik fel bennem igazán a hiánya.

– Minden rendben? – ezt Nina kérdezi tőlem, a dadusom, miközben a képet nézem.

– Persze – hazudom. – Kérlek, szólj Manuelnek, hogy álljon elő az autómmal, mert ma este elmegyek itthonról.

– Egyedül?

– Igen! – felelem dühösen. Mikor veszik tudomásul, hogy felnőttem?

– Az édesapád nem fog ennek örülni.

– Csak tedd, amit mondtam!

Nina bólint, aztán elmegy. Nem érdekel az apám véleménye. Lassan két évtizede minden lépésemet követi egy sofőr, de mostantól komoly változások fognak történni. És ha ez az apámnak nem fog tetszeni, az már az ő baja. Semmi bajom sincs Manuellel, mióta az eszemet tudom, ő velem van, a kedvenc sofőröm. Majdnem hatvanéves, egy kicsit lassan vezet, de mindig meg tud nevettetni. Ma este viszont egyedül fogok elmenni. Bemegyek a szobámban, és magamra zárom az ajtót.

Bömböltetem a rádiót, mert ki akarom zárni a külvilágot a következő percekben.

Néha úgy érzem, börtönben vagyok a saját otthonomban. Mindenem megvan, még sincs semmim. Hatéves voltam, amikor az anyukám meghalt, és azóta apa túlságosan is elzárva tartott a külvilágtól. Soha nem jártam iskolába, egész életemben magántanuló voltam. A barátaimat azokon a rendezvényeken ismertem meg, ahová néhanapján el kellett kísérnem apát.

Azt nem mondhatom, hogy rossz szülő, mert mindent megadott, amit csak akartam; a legmenőbb ruhákat, a legdrágább ékszereket, a legizgalmasabb utazásokat. A pénz soha nem volt közöttünk feszültségforrás egészen addig a napig, amíg nem kértem tőle olyasvalamire, amit ő megvet. Észérvekkel sem tudtam hatni rá, pedig ha valakinek, akkor neki kéne ezt a legjobban megértenie. De ő ezt mindmáig nem akarja elfogadni, ezért kell azt tennem, amit.

Az egész úgy kezdődött, hogy pénzre volt szükségem. Sok pénzre!

Természetesen először az apámhoz fordultam segítségért, de amikor megtudta, hogy mire kell, hallani sem akart a dologról. Nagyon elutasító volt, és semmivel sem tudtam őt meggyőzni. Pedig az ő bankszámlája észre sem vette volna azt a havi néhány ezer dollárt. Nemcsak, hogy egy bank igazgatója, mellette rengeteg részvénye van különböző vállalatoknál, és több kaszinót is üzemeltet az ország egész területén. Amikor nemet mondott, egyszerűen nem akartam megérteni. A fülem hallotta, amint próbál meggyőzni, hogy tévúton járok, de a szívem kitartóan küzdött, és ezért egyedül kell megszereznem az összeget minden egyes hónapban.

Ha még az anyám élne, ő biztosan nem akadékoskodna. Az első lenne a sorban, aki a segítségen törné magát, és nem hagyná, hogy ilyen módon szedjem össze. De ő már nagyon régen meghalt egy balesetben, már csak halványan emlékszem rá, mégis nagyon sokszor hiányzik. Bár a dadusom nagyon igyekezett, hogy anyám helyett anyám legyen, a valódi édesanyát senki sem tudja pótolni. Apa meg nem igazán vett részt a nevelésemben. Ő mindig dolgozott, az üzlet fontosabb volt neki, mint én, vagy mint annak idején anya.

Este kilenc óra van. Elkezdek készülődni, mert lassan mennem kell.

Leveszem a nyakamban lógó medált, amely egy apró kulcs. Odasétálok a kis ládikómhoz, amelynek a zárját egyedül ez a kulcs nyitja. A láda rózsaszín, oldalát kézzel faragott színes macik díszítik. Ebben a ládában tartom az erotikus és szexi fehérneműimet, illetve egy bilincset. Más kellék nincs benne. Nem ilyen dolgoknak kéne a ládában lenniük, de csak ebben tudom elrejteni a titkos életemet.

Kiválasztok egy piros, fűzős hátú, nagyon szűk ruhát, és felveszem. Dögös vagyok benne, az apró kis mellemnek kerek formát ad, az egyik kedvenc darabom lehetne, ha nem úgy nézne ki rajtam, mint egy lotyón. Felveszem hozzá az arany, tizenöt centis tűsarkúmat. Az most mellékes, hogy alig bírok benne menni. Az arcomra sötét füstös sminket kenek, ami némileg elrejti azt, aki vagyok. Erős parfümmel fújom be magamat, a frissen mosott barna hajamat áthúzom még egyszer fésűvel.

A január éppen elkezdődött, kint a fagyos éjszaka vár rám, ezért magamra veszek egy földig érő fekete ballonkabátot, így rejtve el merész cipőmet, majd a nyakamig begombolom, hogy véletlenül se lehessen meglátni, milyen ruha van rajtam.

Amíg Nina nem szól, addig azon töprengek, mennyire utálom ezt csinálni. Ah‌hoz képest, hogy az apám az ország egyik leggazdagabb embere, én már fél éve árulom a testemet. Ironikus egy helyzet, de nem veszíthetem szem elől a célomat. Talán eloszthatnám, hogy jusson a fősulira, és akkor saját magam tudnám kifizetni, de akkor nem tennék eleget az ígéretemnek. Ez a suska másra kell, nem az enyém, így nem vehetek el belőle egy centet sem.

Bezárom a ládát, a kis kulcsot visszaakasztom a nyakamba, és a piros szőrös bilincset belerakom a táskámba. Kopogást hallok.

– A kocsi előállt! – szól dadus. Már tizenöt éve velünk van, azóta, hogy anya elment.

– Köszönöm! Ne szólj az apámnak! – rászegezem a mutatóujjamat.

– Nem fog örülni, ha megtudja. Miért nem hagyod, hogy Manuel vigyen el, mint mindig?

– Ezentúl kevesebbet lesz szükségem rá. Mostantól önállóbb leszek.

Nina vet rám egy „legyen, ahogy akarod” nézést, aztán távozik.

Kezd nagyon melegem lenni idebent kabátban, ezért csendben kisurranok a házból, hogy senki se vegyen észre, mivel apa és a személyzet egy része bizonyára ébren van. A piros Ferrarim már ott áll a kapu mellett, ami nincs olyan messze az ajtótól. Kivéve, ha a friss havon akarsz sétálni egy ilyen cipőben!

Tipegek-topogok, nagyon lassan megyek, mert nem szeretnék megcsúszni és elesni. Már csak az kéne, hogy kitörjem a nyakam ebben a farkasordító hidegben. De nem biztos, hogy az olyan rossz lenne. Néha én magam sem hiszem el ezt az egészet. Az udvaron egyensúlyozok, a talpam alatt ropog a hó, és egy szexmániás vágyait akarom kielégíteni. Csak az a baj, hogy nincs más lehetőségem. Nem néhány dollárra van szükségem, hanem annál azért jóval komolyabb összegre, amit csak ilyen módon szerezhetek meg. Nem vagyok büszke magamra, mert egy nagyon is fontos ügyet szolgálok, ezért próbálom a minimumra csökkenteni a néha felszólaló lelkiismeret-furdalásom.

Nagy nehezen elérek az autóhoz, gyorsan kinyitom az ajtót, és behuppanok. Azonnal beindítom, majd bekapcsolom az ülésfűtést. A leheletemmel köröket tudnék rajzolni, az ujjaim teljesen elgémberedtek, akár egy hegymászó végtagjai. Salt Lake Cityben a műszerfal szerint jelenleg mínusz nyolc fok van. Nem csoda, hogy befagy a seggem!

Bárcsak itthon maradhatnék egy bögre sangriás forró csokival meg egy nyálas filmmel. De kedd van, és ez a megbeszélt időpont, ezért mennem kell. Leveszem a vezetéshez a tűsarkút, és elindulok.

Útközben lassan felolvadok, és ha nem éppen egy perverz kurafihoz mennék, még élvezném is a kocsikázást. Ilyenkor már kevesen vannak az utakon, a hópelyhek finoman hullanak az égből, a rádióban még szól a karácsonyi zene. Egészen nyugtatóan hat rám a Last Christmas. Az egyetlen, ami kizökkent a nyugalmi állapotomból, hogy az előttem haladó megáll a sárgánál, amin még én is simán átfértem volna. Minek vezet az, aki nem tud? Most percegik állunk a pirosnál. A havazás egyre erősebb, bennem meg dúl az adrenalin, dobolni kezdek a lábammal. Minden porcikám szeretne már túl lenni a dolgon. Nem tudom, meddig fogom még ezt bírni. Ha azt vesszük, mennyire kell a pénz, és mekkora hatalma van, akkor sokáig, de ha érzelmi szempontból veszem, akkor most azonnal abba akarom hagyni.

A visszapillantó tükörben látom, hogy a kezelhetetlen hajam lassan begöndörödik fittyet hányva a kétszáz fokos hajvasalónak. Nem mintha számítana. Azelőtt sem törődtem sokat a külsőmmel. Csak egy bankigazgató lánya voltam, aki támogatása jeléül elkísérte az apját különböző eseményekre. Soha nem gondoltam volna, hogy erre fogok kényszerülni. Hogy valaha is a testemet fogom használni nyereség céljából, nem az eszemet.

Közben újra zöld lesz, én pedig amilyen gyorsan csak lehet, megelőzöm az előttem haladót. Még nagyjából negyedóra, mire megérkezem.

Mióta leérettségiztem, apám cégénél dolgozom az irodán mint titkárnő, de csak részmunkaidőben, mert többet nem enged. Ideiglenes megoldásnak tűnt, amíg eldöntöm, mihez szeretnék kezdeni magammal, de ez nem valami nagy sikerélmény. Saját életet szeretnék, a saját erőmből akarok boldogulni, és már tudom, mi a célom.

És mert csak így tudnám megőrizni a látszatát annak, hogy normális életet élek. Egy gazdag prostituáltat senki sem vesz komolyan, de egy nőt, aki keményen dolgozik, már inkább. Olyan munkára van szükségem, amit szeretek, egy olyan helyen, ahol legalább nem gondolok arra, hogy milyen megalázó dolgokat kell művelnem. Hiába vezérel nemes cél, attól még bűn, amit teszek, és minden alkalom után egyre jobban utálom magamat. Be akarom fejezni.

Alkalmi titkárnőként a jövedelmem egyenlő egy tinédzser zsebpénzével. Ez évekig működött is, de most már tanulással, sok munkával és erőfeszítéssel szeretnék előrébb jutni, hogy okos és tisztességes nőként elismerjenek.

Gondolkozhatnék még azon, hogy hol siklottam ki ennyire, de megérkezem, ezért nincs több időm a múlttal foglalkozni. Visszaveszem a tűsarkút, és mielőtt kiszállok, veszek egy mély lélegzetet. Becsukom a szemem, és azt mantrázom magamban, hogy miért is csinálom ezt. Leállítom a járgányt, én pedig a sötét égboltot kezdem nézni, ahonnan nagy pelyhekben szállingózik a hó.

Megnyugszom.

Ha tudná, hogy ezt miatta csinálom, kitekerné a nyakamat. De nekem ő mindennél fontosabb, ezért mindent megteszek, hogy betartsam a neki tett ígéretemet. Eh‌hez a lóvéhoz akkor sem fogok nyúlni, ha nem tudom elvégezni az ápolói iskolát. Lövésem sincs, hogyan, de azt is meg fogom oldani.

Összeszedem magam, visszaveszem a cipellőmet, és nagyon óvatosan kiszállok, és még annál is óvatosabban sétálok a bejárati ajtóhoz. Már rengetegszer voltam itt, mégis kicsit remeg a lábam, és kissé émelygek. Megnyomom a csengőt. Annyira rohadt hideg van!

Szerencsére gyorsan ajtót nyitnak.

– Szia! Gyere be gyorsan, nehogy megfázz!

– Szia! Köszönöm! Cudar idő van idekint! Kellene pár perc, amíg felmelegszem!

– Persze, megértem. Add ide a kabátod, aztán ülj le egy kicsit a kályha mellé – mondja Jeremy.

Jeremy Hopkins az apám egyik partnere. Ő felel a kaszinók zökkenőmentes működéséért.

Lesegíti rólam a kabátot, így egyből meglátja, milyen ruha van rajtam. Ezt ő vette nekem. A szeme majdnem felfal, ahogy rám néz. Felőlem kezdhetjük, de olyan hideg vagyok, mint egy jégcsap, és tudom, hogy ő azt nem szereti.

Egy igazi agglegénylakásban vagyunk. Biztosra veszem, hogy ezt az életszínvonalat nem az apámtól kapott zséből tudja finanszírozni. Itt minden modern, vadonatúj, a legjobb minőségű holmik hevernek szerteszét. Én is fényűzésben élek, mégis mindig irigyeltem Jeremy stílusát. Könnyed eleganciával rendezte be a lakását; fehér bőrkanapé, puha szőnyeg, bárpult a nappaliban, több tucat értelmiségi könyv a kályha mellett, a falon pedig borospoharak vannak felakasztva. Egyedül él itt, nincs se felesége, se gyereke. Már az ötvenkettedik életévében jár. Helyes fazon lenne az őszes hajával és a markáns állkapcsával, de a teste hagy némi kivetnivalót maga után. Kissé pocakos és ráncos. Egy igazi vén kéjenc, aki, ha a sejtésem nem csal, drogban utazik.

Az irodában néha összefutunk, de fél évvel ezelőtt júliusban, egy apám által rendezett partin „jöttünk össze”. Titokban többször elhívott randevúra, de én mindig visszautasítottam. Jeremy egyszer aztán azt mondta, nem feleséget keres, ezért nem kell annyira zárkózottnak lennem. Tettem egy megjegyzést neki, hogy maximum akkor lehetne bármi is kettőnk között, ha fizetne. Akkor történt ugyanis, hogy minél hamarabb pénzhez kellett jutnom, mert apám nem volt hajlandó adni. Jeremy furcsamód nem lepődött meg, és halálosan komolyan vette, amit mondtam, pedig én akkor még csak tréfának szántam. Nem érdekelte, miért nem az apámtól kérek kölcsön, vagy hogy egyáltalán mire kell a zöldhasú. Egyszerűen csak megkérdezte, mi lenne az az összeg, én meg szemrebbenés nélkül közöltem vele, hogy ezer dollár. Másnap a futár egy hatalmas csokor vörös rózsát és egy borítékot hozott nekem. A virágot Jeremy küldte, a borítékban pedig egy levél lapult, meg pontosan egy ezer dollárról szóló csekk az én nevemre kiállítva. Az üzenet így szólt: „Ma este várlak pontban fél tízkor!” Ez hat hónappal ezelőtt történt, s azóta keddenként Jeremyvel vagyok, amit ő minden alkalommal „meghálál”.

A lakás melege fokozatosan felmelegít. Jeremy odaül mellém, és a combomra teszi a kezét. Egyértelműen jelzi, hogy itt az idő. Felállok, és magammal húzom őt is, a hálószobába megyünk. Az elmúlt időszakban már kitapasztaltam, hogy mit szeret. Ezért hoztam magammal a bilincset. Valamiért Jeremy arra bukik, ha kikötözve, kiszolgáltatottan hevernek előtte a nők.

A szobába érve azonnal letépi rólam a ruhát, könnyű súlyommal felemel, s rádob az ágyra.

Elég erős a gyanúm, hogy neki mindeh‌hez már Viagrára van szüksége.

– A szajhám vagy! Ájulásig foglak kefélni, s te élvezni fogod, ahogy dolgozom rajtad! – ingereli inkább csak saját magát, mert engem ezzel nem húz fel.

A fények csak halványan világítanak, a selyem ágynemű finoman érinti a bőrömet. Jeremy fogja a csuklómat, és az ágy támlájához csatol a bilinccsel, amit néhány pillanattal ezelőtt adtam oda neki. Nem vettem fel fehérneműt, ezért most teljesen meztelenül, a kulcsos medállal a nyakamban az ágyhoz lakatolva fekszem előtte. Ő is ledobja magáról a ruhákat, a csupasz (nem olyan nagy) farkát simogatja, és felhúz egy gumit, miközben engem néz. Azt nem mondanám, hogy élvezni is szoktam ezeket a helyzeteket. Ha egészen őszinte akarok lenni, még egy férfi sem volt, akinek sikerült volna orgazmust okoznia nekem.

A szüzességemet tizennégy évesen a tizenhat éves Logan Scott vette el, akit egy lovaspólóversenyen ismertem meg. Szerencsésnek éreztem magam mellette, mert ő volt a leghelyesebb srác a klubban, de hamar rá kellett jönnöm, hogy nincs benne semmi különleges. Az együttléteket egyszer sem élveztem. Talán még túl fiatal voltam, mindenesetre nem tartott sokáig a dolog, mindössze három hónapig, mert Logan elég hamar feladta a küzdelmet, nem bírta elviselni, hogy engem árgus szemmel figyel Manuel, ezért dobott.

A második sráccal a magániskolában jöttem össze. Simon Hewittnek hívták, és harmadikban találtunk egymásra. Vele én szakítottam, mert néhány hónap együtt járás után sem tudott örömet okozni nekem, egyszerűen nem volt meg a szikra.

Harmadjára tényleg azt hittem, végre sikerült találnom egy igazi férfit. A banketten Martyn Willis profi teniszező volt a legközelebb ah‌hoz, hogy végre én is felérjek a csúcsra. Néha már-már mintha sikerült is volna neki, de aztán mégsem. Akkor már komolyan kezdtem azt hinni, hogy engem nem tudnak kielégíteni, pedig egyáltalán nincsenek mazochista képzelgéseim. Inkább arról lehet szó, hogy senkiben sem láttam meg még a nagybetűs férfit.

Végül a sort Jeremy zárja. Ez eddig négy pasi. Az nem sok! De valahol csak kell lennie egy férfinak, aki felszítja bennem a fenevadat, és akinek én vagyok a kozmoszban az égitest, amely működteti a világot. Addig meg marad a zuhanyozás közbeni masztizás.

Miközben arra gondolok, hogyan oldjam meg a szexuális alulfűtöttséget magamban, Jeremy lassan szétterpeszti a lábaimat, és a nyelvével körözni kezd a csiklómon.

– Milyen helyes punci! Szép, rózsaszín, telt ajkakkal! Arra teremtetett, hogy megmártózzak benne!

Ettől sem nem jövök lázba, még azt sem éri el, hogy elég nedves és felkészült legyek a behatolására, ezért egy nagy adag síkosítóval oldja meg a helyzetet. Még egy közösülésünk során sem volt orgazmusom, és szerintem ez nem ma este fog megváltozni. Ezzel Jeremy is tisztában van, és soha nem tett ezért szemrehányást. Ő csak meg akar kapni engem, az ő kénye-kedve szerint, a többi neki nem fontos. Megsértődhetnék ezen, de engem a legkevésbé sem érdekel, mit gondol, és ha már fizet, akkor minden legyen úgy, ahogy ő akarja. Csak adja ide a pénzt, amit én eljuttathatok a megfelelő helyre. Ezt egyedül egy ember miatt teszem, és akár tisztességes, akár nem, egyedül az ígéret miatt vagyok itt, amit nem fogok megszegni.

Jeremy a combom közéből lefelé halad végigcsókolgatva a lábam szárát, egészen addig, amíg el nem éri a lábfejemet. A lábujjaimat kezdi el szopogatni, ez is az egyik fura fétise. Sosem értettem, hogy ebben mi izgató van. Ami engem illet, nekem nem a lábfejem az erogén zónám, elképzelni sem tudom, hogy én valaha is hasonlót csináljak, és a képzeleteimben sem ilyen bizarr dolgokat művelek.

Azért néha jólesne, ha Jeremy bókolna nekem, vagy mondana néhány kedves szót, de általában csak magával foglalkozik. Ez így rendben is lenne, mivel nem vagyunk egy szerelmes pár, de azért melyik nő ne szeretne hallani valami szépet szex közben? Például mondhatná, hogy milyen szexi vagyok, vagy hogy mennyire szép. Annak idején azt mondta, hogy annyira kíván, hogy bármit megtesz, csak legyek az övé. És mivel a legtöbb nővel ellentétben én hagyom neki (persze csak a zsozsó miatt), hogy azt csináljon, amit csak akar, tökéletesnek számítok a szemében. El is hiszem, hogy a kikötözős, lábujjnyalogatós, obszcén megjegyzéseket megeresztő fickók nem keltik fel egy nő érzékeit. Ráadásul Jeremy az arcára fura, bőrből készült álarcot rak fel, és az ágyát mindenféle egzotikus szobrokkal veszi körbe. Ez nála valamiféle rituálé, de nekem ez egyáltalán nem jön be.

Azonban néhány kedves szó segíthetne a dolgon, de Jeremy ezzel nem törődik. Olyannyira, hogy a legváratlanabb pillanatban nyomul belém, szinte felszisszenek, olyan gyorsan kezd el bennem mozogni.

Próbálom felvenni a ritmusát, mert nem akarok úgy feküdni alatta, mint egy élettelen fadarab.

– Ez az, bébi, mutasd meg, milyen mocskos céda vagy!

Ha lenne más módom, egészen biztosan nem ezt az utat választanám. Jeremy megjegyzései szinte már sértik a fülemet, és sokszor a szám szélébe kell harapnom, nehogy elsírjam magam, olyan megalázónak tartom. A mennyezeten lévő kis beépített lámpákra fókuszálok, az egyik zavaróan vibrál, mégis nézem, hátha akkor gyorsabban telik az idő, de csak annyit érek el, hogy a szemem körül apró kis foltok jelennek meg.

Jeremy kihúzódik belőlem, gyorsan megszabadul a latextől, majd nagy nyögések közepette elég hamar elélvez, rá a hasamra, majd szétkeni rajtam a meleg spermáját, mintha ez lenne a sikere záloga.

Fejét a nyakamba fúrja, majd ráérősen az oldalára fordul. Zihálva veszi a levegőt, a tekintetünk találkozik, pajkos nevetéséből látom, hogy legalább neki jó volt. A szeme majdnem olyan kék, mint az enyém, csak amíg az enyém a tenger hullámaira hasonlít, addig az övé inkább a kitisztult égboltra.

Felpattan az ágyról, kidobja a gumit, és kioldja a bilincset. A karom kicsit elzsibadt, pedig csak néhány percig volt felkötve, mégis jó érzés leengedni.

Felülök az ágy szélére, Jeremy szorosan mellém ül, leszedi a maszkját, arcán azonnal végigszalad néhány izzadságcsepp. Ad egy törlőkendőt, amivel nagyjából el tudom tüntetni élvezete maradékát.

Mindketten meztelenek vagyunk, a combunk összeér, de egy kicsit sem fura előtte így lenni. Nagyon régóta ismerem már, és fél éve hetente csupaszon lát. Amikor megállapodtunk, csak annyi kikötése volt, hogy mindig frissen legyek gyantázva, és soha ne beszéljek erről senkinek. Ezeket az aprócska kéréseket nem volt nehéz betartani, mert amúgy is a kopasz barack stílust szeretem, és ki van zárva, hogy én ezt valaha is elmondjam bárkinek is.

– El fogod árulni egyszer, hogy miért csinálod ezt? – kérdezi. Még sosem tette fel nekem ezt a kérdést, nem is tudok azonnal válaszolni, mert annyira meglepett. – Azt hittem, az apád mindent megad neked.

– Először is, nem. Másodszor, van két dolog, amit nem tud megadni – válaszolom, mert ez az igazság.

Apránként elfogadtam apám indokait, de még mindig nagyon neheztelek rá, amiért miatta ilyen helyzetbe kényszerültem.

– Hiszen tömve van az erszénye. Miért nem kérsz tőle?

– Ez nagyon bonyolult.

Jeremy látván az arckifejezésemet nem faggat tovább. Odaadja a ruhámat, és mindketten elkezdünk öltözködni. Soha nem szoktam nála maradni. Minden egyes alkalom után mocskosnak érzem magam, ezért sokkal jobban szeretek a saját fürdőszobámban tusolni.

– Akkor egy hét múlva! – mondja, és átadja a csekket.

– Egy hét múlva! Jó éjszakát!

– Jó éjt, Freya!

Segít felvennem a kabátom, elkísér az ajtóig, aztán kilépek a hideg és sötét éjszakába. A fehér hótakaró belepett mindent.

Beugrom a vezetőülésre.

Az egyik legjobb tulajdonsága a sportautóknak, hogy azonnal be lehet őket indítani. Felkapcsolom a fűtést a legnagyobb fokozatra, és várok egy kicsit, hogy a melegtől a hó leolvadjon a szélvédőről, mert így nem látok ki a kormány mögül. Amíg a hó elolvadását várom, azon gondolkodom, hogy minél előbb munkát kellene találnom, hogy finanszírozni tudjam a képzést. Ha azt elvégeztem és sikerül elhelyezkednem egy kórházban, akkor majd a fizetésemből fogok tudni adni, és nem kell többet Jeremyhez járnom. De az mikor lesz? Két év, vagy három? Ha belegondolok, hogy még évekig egy apám korú fazon szeretőjének kell lennem, belebolondulok. Igazat mondtam Jeremynek, apa két dolgot nem ad meg nekem.

Az egyik, hogy nem ad pénzt, pedig tudja, mire kell, a másik pedig az oktatás. Nem engedi, hogy suliba járjak és tanuljak, nem hajlandó anyagilag támogatni benne, pedig inkább dicsőségnek kéne megélnie, ha a lánya kiváló felsőoktatásban részesül, nem pedig szégyennek.

De ha ő nem segít, akkor majd egyedül fizetem ki az iskolát. Ha ösztöndíjas programba kerülnék, az könnyítene az elindulásban. Így vagy úgy, de sikerülnie kell!

Vagy talán visszamehetnék Jeremyhez, és könyöröghetnék neki, hogy vegyen feleségül, és segítsen ő. Elvégre is én eltűröm a fura szokásait az ágyban, és nem is vagyok annyira csúnya. Sőt szerintem kifejezetten szép vagyok. Hosszú, göndör barna hajam van, kék szemem, hibátlan bőröm és fogsorom. Oké az alkatom kissé vékonyka, nem is vagyok annyira magas sem, mint egy modell, de az egyetlen hibám csak az lenne, hogy nem tudnám szeretni őt. Bár ha jobban belegondolok, Jeremy nem hiába örök agglegény, biztosan nehéz természete lehet, ha még soha egy nő sem volt neki elég jó ah‌hoz, hogy elvegye. Így a házasság nem lesz megoldás a problémámra. De akkor mi? Nem lehetek életem végéig egy hervadt prosti. Túl fiatal vagyok még ah‌hoz, hogy ilyen korán kiégjek, házasodni meg amúgy is csak szerelemből érdemes.

A hó apránként olvadásnak indul, gázt adok, és végre elindulok haza. Remélem, apa nem vette észre, hogy kísérő nélkül távoztam az éjszaka közepén. Nem, mintha érdekelne. Egész életemben kalitkába zárt, itt az ideje a saját életemet élni. Annyira óvott a nyilvánosságtól, hogy szerintem sokan nem is tudnak a létezésemről.

Megszorítom a kis kulcsot a nyakamban, és eszembe jut, hogy Jeremynél hagytam a bilincset.

Basztikuli!

Általában nem szoktam ilyen szétszórt lenni. Megegyeztünk, hogy minden kellék nálam lesz, mert szerinte ezeknek a nőknél a helyük. Nem vitatkoztam vele, hogy ez mekkora baromság, mert szerintem arról van szó, hogy félti a hírnevét. Tisztában vagyok vele, hogy más nők is megfordulnak az ágyában, de azok közel sem olyan elfogadóak, mint én. Feltételezem, ha az egyik megtalálná a fiókjában a piros kis szőrös bilincset, mindenféle sztorit kitalálna Jeremyről, aminek gyorsan híre menne.

A maszk és a szobrok miatt nem aggódom, ismerem a történetüket. Jeremy korábbi utazásaiból szerezte be őket, nagy becsben vannak, s azok mindig a polcokon foglalnak helyet, így bárki a csodájukra járhat, aki megfordul a házban. Nem tudom pontosan, hogy mikor helyezi vissza a „díszeket” a helyükre, mert nem szoktam maradni takarítani, mire odaérek, meg már minden az ágy körül hever. A bilincs viszont már más kérdés, de nem fogok visszafordulni érte, majd jövő kedden ideadja. Egy hétig tán csak el tudja rejteni.

Hazaérve síri csend fogad. Lopakodva osonok fel a szobámba, mint egy rabló, aki épp a házat készül kirámolni. A folyosón még égnek a villanyok, de egy árva neszt sem hallok. Remélem, hogy már mindenki alszik.

A szobámba érve a kabátomat felakasztom a fogasra, a ruhámat viszont levéve magamról a szemétbe dobom, és alaposan a kuka mélyére süllyesztem. Soha nem veszem fel kétszer ugyanazt a darabot, mindig megszabadulok tőlük, mert attól félek, a szennyesben könnyen megtalálhatná bárki, és akkor lebuknék. Ezt nyilván nem fogom megkockáztatni. Minden erotikus ruhámat Jeremy veszi nekem, mivel csak olyanban akar látni, ami neki tetszik. Ezeket általában egy futár hozza, diszkréten becsomagolva.

A fürdőszobám a kis lakrészemben van, bemegyek, a kis medálomat a nyakamból a mosdókagyló szélére teszem, és beállok a zuhany alá. Nagyjából egy egész flakon zöldalmás tusfürdőt magamra kenek abban bízva, hogy az majd lemossa rólam a szégyent, amit érzek. Miért gondoltam én azt valaha is, hogy ez jó ötlet? Azért, mert csak így tudsz segíteni, Freya! Emlékeztet egy hang a fejemben. Igen, megesküdtem, hogy segíteni fogok, kerül, amibe kerül. Jelen esetben a testembe kerül ez az ígéret.

A pokolba!

Még a hajamat is újra megmosom, pedig alig néhány órája tettem ugyanezt. De annyira piszkosnak érzem magam, hogy muszáj minden porcikámból alaposan kimosni ezt a szennyet, ami belőlem árad.

Homlokommal a csempének dőlök, a karomat leengedve hagyom, a szemeimet becsukom, és engedem, hogy a meleg víz verje a hátamat. Minden kedden megengedem egy nálam jóval idősebb férfinak, hogy megdugjon olyan módon, amit egyébként sosem tűrnék el, csak azért, mert fizetséget ad érte. Ez annyira undorító! Ha kiderülne, mit művelek, óriási botrány törne ki. Az apám kitagadna, és talán a hírnevének is búcsút inthetne. Persze Jeremy megesküdött, hogy ő ezt senkinek sem fogja elárulni, a mi kis üzletünket szigorúan tapintatosan kezeli, de mennyit érhet egy ilyen zakkant elméjű pasas szava?

Hangos kopogás riaszt fel. Elzárom a csapokat, és körbetekerem magam egy törölközővel.

– Ki az? – már majdnem tizenegy óra, ki lehet ilyen későn?

– Trevor vagyok. Nyitva volt a szobád ajtaja, azért jöttem be.

Csak ezt ne!

Résnyire kinyitom a fürdő ajtaját, éppen csak annyira, hogy az egyik szememmel lássak.

– Mit keresel itt? Tudod te, hány óra van? – felhúzom a szemöldököm, amit ő csak félig lát.

– Apáddal volt egy kis megbeszélnivalónk, ami elhúzódott. Beszélhetnénk?

Egyáltalán nem akarok beszélni vele. Túl késő van, és én alig egy órája még… Alig bírok a szemébe nézni. De tudom, addig nem fog elmenni.

– Mindjárt felöltözöm, várj meg a nappaliban!

Már csak ez hiányzott. Sajog az egész testem, mert Jeremy ma elég durva volt, most meg Trevor állít be az éjszaka közepén, hogy beszéljünk. Ráadásul, ha Trevor már keresett, akkor apa tuti megtudta, hogy egyedül mentem el itthonról. Nem igaz! Én csak a puha ágyamba vágyom! Ilyenkor semmi mást nem akarok, csak gyorsan elaludni, hogy elfelejtsem a keddi napot.

Megtörlöm a vizes hajamat, visszateszem a nyakamba a medált, és magamra kapom a cicás pizsamanadrágomat. Melltartó nélkül felveszek egy rózsaszín kötött pulcsit meg egy meleg bolyhos zoknit, aztán minden lelkesedésemet elővéve lemegyek a földszintre, ahol Trevor vár engem.

Trevor apa egyik legjobb barátjának, Wyatt Bensonnak a fia. Egy évvel idősebb nálam, és amióta az eszem tudom, odavan értem. A szándékait sosem titkolta, mindig hoz nekem valami kis meglepetést, és úgy ontja magából a bókokat, mintha könyvből olvasná.

A hajamból még kissé csöpög a víz, de az egész házban kellemes meleg árad. Legszívesebben beülnék a fotelbe a tévé elé, és valami régi háborús ismeretterjesztő filmet néznék.

Trevor a kandalló mellett áll, az egyik régi fényképemet nézi. Szőke haján megcsillannak a felcsapó lángok vörös színei. Fekete kabát van rajta, nyaka köré egy vastag kék sálat tekert, szájából cigaretta lóg ki, feje körül füstfelhő gomolyog.

– Trevor! Tudod, hogy apa nem kedveli a benti dohányzást! – rivallok rá.

– Persze, bocs, máris eltüntetem – szabadkozik félénken, s bedobja a csikket a kandallóba, a lángok közé.

– Sajnálom az előbbit, csak épp zuhanyoztam. Megkínálhatlak valamivel?

– Nina már gondoskodott rólam, ne aggódj! Ami a zuhanyt illeti… én is csatlakoztam volna! – kacsint egyet, és közben a pizsimen nevet.

– Trevor! Viselkedj!

– Mikor adsz már nekem egy esélyt, Freya? Mikor látod már be, hogy mi összeillünk?

– Tudod, hogy én csak úgy tekintek rád, mint egy barátra.

Erre a szájkaratéra aztán tényleg végképp semmi szükségem. Trevor azonban nem adja fel.

– Majd meglátjuk. Hoztam neked valamit. Remélem, tetszeni fog – átnyújt nekem egy apró dobozt.

Kinyitom, és döbbenten nézek rá, mert egy szikrázóan fényes, azt hiszem gyémántokból kirakott karkötő hever a kezeim között. Káprázatosan szép, de miért nekem ad ilyesmit? Tudom, hogy tetszem neki, de ez túlzás!

– Ezt nem fogadhatom el, Trevor! – összecsukom a dobozkát és visszaadom.

– Kérlek! Ez szülinapi ajándék!

– A szülinapom majd csak holnapután lesz. És ez… ezt… nem érdemlem meg – szeretnék elsüllyedni. Azok után, amit tettem, amit teszek, én nem kaphatok ilyen ajándékot.

– Megérdemled! Muszáj most odaadnom, mert elutazom néhány napra, és nem leszek itt a szülinapodon. – Trevor kiveszi a karkötőt a dobozból és a csuklómra teszi. A bőre érintése éget. – Boldog születésnapot, Freya! Először egy nyakláncot szerettem volna venni neked, de tudom, hogy ami a nyakadban lóg, azt sohasem veszed le.

Ahogy az ajkaim előtt suttogja ezeket a szavakat, szorongás fog el. Sosem néztem rá máshogy, csakis barátként, de most úgy érzem, mintha őt is becsapnám. Nagyon kedves srác, együtt nőttünk fel, szinte minden hétvégén találkozunk, semmilyen jelét nem adom, hogy érdekelne engem mint férfi, ő mégis itt van, és törődik velem. Annyira selejtes vagyok, amiért nem tudok belé szerelmes lenni, pedig csak egy elnyűtt szokása van, a cigizés.

Felnézek rá, szinte az egész fejemet hátra kell vetnem, mert annyira magas.

– Köszönöm! – nyomok az arcára egy puszit, de ah‌hoz is pipiskednem kell. Semmit nem érzek, csak magam iránt szánalmat, iránta pedig hálát.

– Most mennem kell, késő van már. Rövidesen találkozunk – ezt inkább kijelenti, mint kérdezi.

– Persze.

Kikísérem Trevort az ajtóhoz, ott ad még két puszit, meg egy túl hosszú ölelést. Amikor eltűnik a sűrű hópelyhek fehér fátylában, fellélegzek. Most már tényleg vége a napnak, mehetek aludni. Elindulok a lépcsők felé, már rátenném az egyik lábamat az első fokra, amikor apa lép elém nagyon haragos tekintettel.

– Beszélnünk kell! – int az ujjával, hogy menjek be a dolgozószobájába. Tudom, le fog szidni, amiért kiszöktem egyedül. És én még azt hittem, ez a nap már nem lehet rosszabb.

Leül a kényelmes bőrszékére, én meg vele szembe az asztal másik felére, pont oda, ahová az ügyfelei szoktak.

– Mi a helyzet? – próbálok laza lenni, holott minden agysejtem fáradt már.

– Te azt pontosan tudod! Hol a francban voltál? És miért nem Manuel vitt el?

– Kérlek, ne őt hibáztasd! Én akartam egyedül menni! Ne rúgd ki! – arra nem is gondoltam, hogy talán Manuelen vagy Ninán fog csattanni ez az egész. Nagyon buta voltam!

– Ha még egyszer nélküle mész el, akkor kihajítom! Világos?

– Igen – apa mindig eléri, amit akar. Annyira arrogáns tud lenni. Miért fenyeget egy ember kirúgásával? Gondolom, azért, mert tudja, hogy sosem tennék Manuellel ilyet. Ah‌hoz túlságosan is szeretem a vén rókát.

– Most pedig mondd meg, hol voltál.

– Én csak… – azt sem tudom, mit mondjak. Azt mégsem vallhatom be, hogy az egyik üzlettársával kamatyolok, mert ő nem hajlandó kinyitni a tárcáját. – Én csak tekeregtem egyet a városban. Egy kicsit egyedül akartam lenni, ez minden.

Apa összeszűkült szemmel néz rám, a kezeit keresztbefonta a mellkasa előtt. Attól tartok, nem hisz nekem, de ha minden kötél szakad, én akkor is maradok ennél a verziónál. Csak nem leszek akkora hülye, hogy elmondjam, milyen dolgokat kell elviselnem Jeremytől heti ezer dollárért.

– Hm… érdekes – oldalra billenti a fejét. – És nekem miért nem szóltál? Tudod, hogy nem szeretem, ha egymagadban lépsz az utcára – kicsit felemeli a hangját.

– Hirtelen döntés volt. Nem is gondolkoztam. De nem vagyok már gyerek. Maholnap huszonegy leszek, apa.

– Tisztában vagyok vele. Ezért is kell erről beszélnünk!

– Igazán? Pontosan miről?

– A jövődről – apa arca kissé felenged, a karjait a szék támlájára helyezi, a fejét enyhén megemeli. – Férjhez fogsz menni.

Azt hiszem, egy pillanatra megszédültem.

– Tessék? Miről beszélsz? Hiszen még barátom sincs.

– Az nem számít. Trevor feleségül akar venni, az előbb volt itt, hogy megkérje tőlem a kezed. Én pedig az áldásomat adtam rá.

Akkora hévvel pattanok fel a székről, hogy az felborul mögöttem. Apa is talpra ugrik. Izzó tekintetünkkel egymást nézzük, nem akarom elhinni, amit az előbb mondott.

– Ti megőrültetek! Nem is szeretem Trevort! Ezt mégis hogy képzelitek? Én nem egy árucikk vagyok, amiről megegyezhettek! – szerintem annyira ordítok, hogy aki mélyen alszik a házban, az most ébred fel. De ennyire még soha nem vett semmibe az apám. Hogy dönthet helyettem ilyen dologban?

– Meghoztam a döntést, Freya! Hozzámész Trevorhoz! Mostanában kezelhetetlen vagy. Nem hallgatsz a szép szóra. Tarthatatlan már ez az állapot! Mindig a saját fejed után mész, de ennek most vége!

– Nem megyek hozzá! Nem kényszeríthetsz! Vagy talán pisztolyt fogsz a fejemhez?

Tényleg nem akarom elhinni, hogy az apámmal arról vitatkozunk, hogy férjhez menjek-e. Illetve hogy képes volt a tudtom nélkül átadni Trevornak. Akihez még szintén lesz egy-két keresetlen szavam!

Apa komoly arckifejezéssel bámul rám, a hangja nagyon éles, ökleit az asztalra helyezi. Van bennünk némi spanyol vér, a bőrünk sötétes színe árulkodik erről, apám arca most viszont a barnából rozsdavörösre vált.

– Hozzámész, mert azt mondtam! Ő majd eltart téged, nem kell dolgoznod, és nem kell iskolába sem járnod. Nevetséges volt az egész ötlet! Egy De la Cruz nő nem dolgozik!

– Apa!

– Nem, Freya! Azt fogod csinálni, amit mondok! Érett vagy, és ideje férjhez menned. Eddig nem találtál senkit, ezért én oldottam meg ezt az ügyet.

– Én egy megoldatlan ügy lennék? Most csak viccelsz! Szerinted mit szólna hozzá anya…

– Hallgass! – apa akkorát csap az asztalra, hogy az még meg is reped. Még sosem volt ilyen dühös. – Feleségül mész Trevorhoz, nem tűröm tovább az engedetlenséget! Túl sokáig csináltad azt, amit akartál, de ahogy te is mondtad, néhány nap múlva felnősz, ideje is úgy viselkedned, mint egy felnőtt nő.

Nem reagálok semmit.

Annyira ideges vagyok, hogy megszólalni sem bírok a sokktól. Apám megegyezett Trevorral a tudtom és akaratom nélkül. Ráadásul Trevor épp az előbb mondta, hogy apámmal volt megbeszélnivalója, csak azt felejtette megemlíteni, hogy én voltam a megbeszélés tárgya. Epés sav jön fel a torkomból. Megfogom a fehér gyémántból kirakott karkötőt, és egy mozdulattal letépem magamról. A tenyeremben markolom, fojtogat a düh. Nem érdekel, hogy ezek ketten miben állapodtak meg, az én életemről senki más nem dönthet, csak én!

– Ebbe nem fogok belenyugodni! – közlöm apámmal, és az sem érdekel, hogy mögöttem a szék még mindig fel van borulva. Gyors léptekkel az ajtó felé megyek, és elrohanok. Fel az emeletre a szobámba sietek, reszketek az idegességtől. Nem kérdeztem meg apát, hogy mégis mi lesz, ha nem megyek Trevorhoz, mert semmivel sem tud rávenni a házasságra.

Felkötöm a vizes hajamat, és lecserélem a pizsamát egy kényelmes szoknyára meg egy vastag, hosszú ujjú blúzra. Felkapok magamra egy térdig érő csizmát meg egy sapkát, és a tatyómmal meg egy rövid kabáttal a kezemben feldúltan indulok el. Nem akarok itt maradni!

Kettesével veszem lefelé menet a lépcsőfokokat, miközben az apró dobozkába igyekszem belegyömöszölni a reszkető ujjaimmal a karkötőt. Lent a korlát lábánál apa áll, valakivel beszél telefonon, meglehetősen mérgesen.

– Ha nem akarja, nem tehetek semmit! Figyelj, megpróbálom megoldani, de… – elhallgat, amikor meglát. Elmegyek mellette. Hallom, hogy valamit motyog magában, talán hozzám beszél, de a fülemben dübörgő vértől nem értem minden szavát. Olyasmit zagyvál, hogy ne menjek el, ő csak jót akar nekem, és legalább gondoljam át a dolgot. Én azonban csak megyek előre, nem foglalkozom vele.

Szerencsére a Ferrarim még mindig a bejárón van, hiszen Manuel nem parkolt be vele a garázsba, mivel ő most nincs szolgálatban. Ha nem ébredt fel a kiabálásomtól, akkor, gondolom, most már békésen alszik. Milyen jó neki. Ilyen pocsék éjszakám még sosem volt!

Beülök, és azonnal rálépek a gázra. Fogalmam sincs, mi lesz velem ezután, de az biztos, hogy most azonnal tisztázni akarom a dolgokat Trevorral. Hogy tehette ezt velem? És az apám? Úgy kezel, mint egy árucikket. A szívem minden sebből vérzik. Az apám elárul, Trevor egy pókerarcú hazudozó, az anyukám már nem él, és nem telik el úgy nap, hogy ne gondolnék az ígéretre. Az egész prostidolgot csak miatta teszem. Nem érhet véget egy idióta friggyel! Amúgy sem akarok férjhez menni! És főleg nem Trevorhoz!

Röpködnek a fejemben a gondolatok, amíg a sztrádán hasítok körülbelül kétszer annyival, mint a megengedett sebesség. Úgy is már csak egy gyorshajtás miatt kapott büntetés hiányzik az életemből.

A kis doboz, amelyet Trevortól kaptam, ott hever a táskámban. Remélem, lesz annyi önuralmam, hogy ne dugjam fel a seggébe! Apámtól kéri meg a kezemet? Apa meg igent mond? És az én érzéseimmel mi lesz?

Megérkezem a Benson-rezidenciához, ahonnan már eltakarították a friss hó nyomait, s akkorát fékezek a kapu előtt, hogy a gumi kerekeinek a nyoma meglátszik a feljárón. Na, majd Trevor felnyalja! Úgyis akkora talpnyaló! Amíg a csengő megszólal, előveszem a kis ékszerdobozt. A telefonom közben egyfolytában csörög, apa nyilván nem tudja elfogadni, ha valaki nem azt csinálja, amit ő mond. Az ajtó kinyílik, s a házból kiáradó dohányszag belecsap az arcomba. Habár Bensonék nemesek, a minőségi dohánynak nagy rajongójuk.

Az ajtó túloldalán Trevorral nézek farkasszemet. Gyanítom, apa már tájékoztatta, mert egy kicsit sincs meglepődve azon, hogy lát. Azonnal hozzávágom a dobozt, ami könnyedén lepattan a testéről.

– Te szemét áruló! Ezt mégis hogy gondoltad? – kiabálok a képébe.

Trevor kitárja az ajtót jelezve, hogy menjek be, de én egy lépést sem teszek. Nem fogok bemenni egy ilyen aljas szemétláda házába.

– Nyugi, Freya! – felveszi a dobozt a földről. – Beszéljük meg nyugodtan! Gyere már be, mert én itt az ajtóban megfagyok.

– Hát persze, az ördög a meleghez van szokva!

Az előszobáig vagyok hajlandó bemenni. Trevor idegesítően nyugodt.

– Szóval beszéltél apáddal – mondja.

– Nem, nem beszéltem vele. Csak közölte, hogy hozzád kell mennem feleségül. De előre szólok, ne is álmodj róla! Soha nem leszek a feleséged!

– Én nem vagyok ebben olyan biztos.

– Neked elment az eszed! Miért csinálod ezt? Azt hittem, barátok vagyunk.

– Nézd, Freya! Azért mentem el hozzátok, hogy lássalak. Nem voltál otthon, gondoltam, amíg hazaérsz, beszélek apáddal pár szót. Ő hozta fel, hogy mennyire aggódik érted. Szeretné, ha valaki lenne melletted, aki vigyáz rád.

– És te lennél ez a valaki? – kérdezem, és majdnem elhányom magam, mert rám várt, amíg én Jeremyvel háltam.

– Az olyan rémes lenne? Tudod jól, mit érzek irántad. Victor szerint is én vagyok a legjobb választás számodra.

– Én nem szeretlek téged. Legalábbis nem úgy. És egyáltalán nincs hozzá jogotok, hogy ilyen komoly döntéseket helyettem hozzatok meg. Mi ütött belétek? Talán apa beteg?

Jézusom! A gondolat, hogy apa haldoklik, megrémít. Ez eddig eszembe sem jutott. Talán csak azért akarja, hogy legyen, aki vigyázzon rám, mert hamarosan meghal, és nem akarja, hogy egyedül maradjak?

– Ilyesmiről szó sincs. A legjobb tudomásom szerint apád makkegészséges.

Bűntudatom van, amiért egy pillanatra csalódottságot érzek. De ha nem beteg, akkor miért szeretné, hogy akaratom ellenére Trevorhoz menjek?

– Nem értem. Mindketten tudjátok, hogy én nem viszonzom az érzéseidet. Nagyon sajnálom, Trevor, de nem fogok hozzád menni. Ez egyszerűen őrültség! – kicsit nyugodtabb már a hangom, mert hát úgysem kényszeríthetnek olyasvalamire, amit nem akarok.

– Azért csak gondolt át!

Trevor szája szélén egy nagyon sunyi mosoly húzódik végig, amitől feláll a tarkómon a szőr. Egyáltalán nem tetszik, ahogy rám néz.

Nem válaszok neki semmit, megfordulok és elmegyek. A kocsiban ülve veszem csak észre, hogy remeg a kezem. Félek. Hogy pontosan mitől, azt nem tudnám megmondani, de valami nagyon nem stimmel ebben a történetben. Trevort egyáltalán nem hatották meg a szavaim, kicsit olyan volt, mint aki ezer százalékig biztos a dolgában. Itt valami nincs rendjén.

Elindulok, de csak keringek egyik utcából a másikba. Fogalmam sincs, merre menjek. Felhívhatnám Summert, a legjobb barátnőmet, de annyira késő van már, nem akarom zavarni.

Mindenki meghibbant, még én is. Pénzért szexelek egy több mint ötvenéves pasassal, apa férjhez akar adni valakihez, akit nem szeretek, Trevort meg mintha nem is érdekelné, hogy én mit akarok. Mi a frász folyik itt?

Apa szerint mindig minden úgy van, ahogy én akarom, pedig ez egyáltalán nem így van! Ha úgy lenne, megadná a kért pénzt, és én nyugodtan járhatnék fősulira. Ehelyett egy gazdag férfival fekszem össze, és még mindig apám tart el. De én önálló szeretnék lenni. És amúgy is! Ha hozzámennék Trevorhoz csak azért, hogy ne apám, hanem ő támogasson, az nem lenne ugyanaz, mint amikor Jeremyvel vagyok? Semmi különbséget nem látok. Így is egy ribanc vagyok, de ezzel a házassággal egy börtönbe zárt ribanc lennék. Jeremyvel az én akaratom miatt vagyok, az én döntésem. Ez a házasság viszont nem az én ötletem, nem akarok hozzámenni Trevorhoz.

Annyira jó lenne, ha csak egyszer az történne, amit én szeretnék, annak ellenére, hogy soha nem lehetek teljesen szabad.

Megígértem.

2.

FREYA

Az autópályán haladok, már majdnem két órája vezetek. Nem tudom, merre tartok, mégsem tudok megállni. Menet közben hajnali egy óra lett, de a bennem felgyülemlett feszültség egy kicsit sem hagyott alább. A telefonomat már rég lenémítottam, mert nem bírtam elviselni a folyamatos csörgést. Egy idő után már nemcsak az apám keresett szüntelenül, de Trevor üzenetei is kétpercenként jöttek.

Nagyon tévednek, ha azt képzelik, hogy behódolok az akaratuknak. Túl fiatal vagyok még a házassághoz, ráadásul nem is szeretem Trevort. Eddig legalább barátként tudtam rá tekinteni, de amit tett, az megbocsáthatatlan. Engem meg sem kérdezett, hogy én mit gondolok, egyenesen az apámhoz ment, aki gondolkodás nélkül döntött helyettem. Hogy lehetnek ilyen önzők? Az én életemről van szó! Honnan vették, hogy nekem nincs beleszólásom? Ők ketten egyszerűen megbeszélték, mi legyen velem, anélkül, hogy engem megkérdeztek volna. Úgy érzem magam, mintha valami olcsó áru lennék. Nem elég, hogy kéjhölgyike vagyok, most még egy boldogtalan házasságot is el kellene fogadnom, csak hogy legyen, aki eltart? Tisztára, mint a múlt században.

Röhejes!

Nem érzek gyűlöletet, de haragot annál inkább. Azt még megértem, hogy apám szeretné, ha végre lenne mellettem egy férfi, de azt már nem, hogy kényszeríteni akar. És Trevor? Miért akar engem elvenni, ha tudja, hogy nem szeretem? Ez az egész nekem nagyon fura.

Lefordulok a pályáról, és egy kisváros éjszakai fényei terülnek el a szemem előtt. Az üdvözlő tábla szerint Holden városában vagyok. Csendes helynek tűnik, itt kevesebb hó esett, mint Salt Lake City-ben, az utakat már tisztára mosták, csupán a kirakatok ablakpárkányain, és a járdák szélein fedezhető fel némi fehér csillogás. Itt minden olyan békés. Az üzletek kirakataiba halvány fények villognak, az utcai lámpák bevilágítanak minden sarkot, s egy parkot, amely mellett elhaladok, olyan rendezett bokrok vesznek körül, amilyeneket a kertészünk tuti megirigyelne. Talán, ha itt élnék, könnyebb lenne az életem?

Minden ilyen magányosan töltött órában hiányzik a legjobban az anyukám. Ő biztosan tudna nekem tanácsot adni, hogy mit tegyek. Ha több időnk lett volna együtt, jobban fel tudott volna készíteni a világ borzalmaira és a szív fájdalmaira. Az elvesztését a mai napig nem tudtam kiheverni. Most az égvilágon semmi másra nem lenne szükségem, csak anya ölelésére. Kevés emlékeim között szerepel, hogy esténként elalvás előtt állathangokat utánzott, és nekem ki kellett találnom melyik állat az. Nagyon szerettem az ilyen estéket, főleg akkor, amikor néhanapján apu is beszállt hangokat imitálva.

Anyának megfelelt az az élet, amit apám neki nyújtott, s ezért nem ítélem el, de én többre vágyom, mint hogy valaki kitartott neje legyek.

Lehúzódom egy bár előtt a parkolóba, leállítom a motort, és arra gondolok, vajon anya mit szólna, ha látná, milyen nő lett belőlem. A büszke szót biztos nem használná. Meglátom magam előtt az arcát, és sírva fakadok. A szívemet szorongató fájdalom járja át. A De la Cruz családot valaki megátkozhatta, különben nem kellett volna ennyi nehézségen keresztülmennünk. Néha úgy is érzem, hogy ez a név egy átok. Rám nézve legalábbis biztosan. Esküt tettem, és küzdök is, ameddig csak bírok, de most olyan fáradtnak, és olyan elveszettnek érzem magam, mint akiből kiszállt az élet.

Egyedül vagyok, az anyukám meghalt, az apám megállapodott rólam, mint valami üzletről, és a gyerekkori barátom feleségül akar venni. De amíg nem töltöm be a huszonegyet, nem vagyok nagykorú, semmit sem tehetek, még az országot sem tudnám elhagyni anélkül, hogy apám ne hozatna vissza már a repülőtérről. Most viszont sem ő, sem Trevor nincs itt, nem tudnak nekem parancsolni. Úgy döntöttem, ha csak néhány órára is, de megpróbálok felülkerekedni a problémáimon.

Ma este nem akarok tudomást venni a körülöttem zajló zűrzavarról. Ma este nem akarok Freya De la Cruz lenni, csak egy átlagos lány, aki beül egy fárasztó nap után egy italra, akinek a családja normális, nem kell senkinek megfelelni, s nincsenek elvárások.

A visszapillantó tükörben nézem magam. Leveszem a fejemről a sapkát. A hajam már megszáradt, most össze-vissza áll, mert nem fésültem ki. A szoknyában a barna lábaim miatt nem vehető észre, hogy nincs rajtam harisnya. Sminkem sincs, és nem a legelegánsabban vagyok öltözve. Na és?

Kiszállok a kocsiból, és beszaladok a hideg elől a bárba.

Hajnali egy óra múlt, azt hittem, ilyenkor már mindenki túl részeg, és túl jól érzi magát ah‌hoz, hogy észrevegyen, de ezen a helyen, amint belépek, minden szem rám szegeződik. Férfiak és nők is egyaránt bámulnak. Passz, hogy azért néznek-e, mert csapzott a kinézetem, vagy mert egyből látják rajtam, hogy nem innen származom. Akárhogy is, nem akartam az ő kis közösségükbe betolakodni, ezért nem teremtek szemkontaktust senkivel, inkább a bárpult felé veszem az irányt. Sokan vannak, de akad még szabad hely. Leülök az egyikre.

Amíg a pultosra várok, hogy felvegye a rendelésemet, kicsit körülnézek a helyiségen. Kulturáltan van berendezve. Minden asztalon a vázákban egy szál vörös rózsa áll, gömb alakú LED-mécsesek világítanak, a párok napernyős koktélokat iszogatnak. Halk dzsessz zene szól, fahéjas illat terjeng, és ami nagyon tetszik, hogy itt nem lehet dohányozni.

Feltételezem, épp egy romantikus este közepébe csöppentem. Ebben a szerelésben egyedül, szabad szemmel is jól látható, mennyire nem illek ide. Nem ruhát vettem fel, de amikor elindultam otthonról, még nem tudtam, hogy hol fogok kikötni. Csak Trevorhoz akartam elmenni, hogy megmondjam neki, soha nem megyek hozzá, erre most Holden városában vagyok, két órára az otthonomtól, és egy bárban ülök. Egy olyan helyen, ahol minden hölgy divatos, az urak meg fessek. Itt mindenkin kosztüm meg öltöny van. Kezdem azt érezni, hogy semmi keresnivalóm nincs itt. Már éppen felállnék, hogy távozzak, amikor egy pincér jön oda hozzám, akinek a névtáblája szerint Tim a neve.

– Mit hozhatok? – kérdezi, miközben végignéz rajtam.

– Igazából… én…. azt hiszem, inkább megyek – tényleg jobb lesz, ha távozom. Ezek a pillantások, amelyeket a belépésemtől fogva érzek magamon, kikészítenek. Micsoda egy sznob banda! Inkább keresek egy másik helyet.

Biccentek a pincérfiúnak köszönésképpen, és megfordulok. A lehető leggyorsabban szeretnék kijutni innen, már majdnem a kijáratnál vagyok, amikor nagy siettemben beleütközöm valamibe. Vagyis valakibe. A szívem kihagy egy ütemet.

– Hoppá! – mondja egy mély s karcos hang, amibe beleborzongok. – Jól vagy? – kérdezi.

– I-Igen.

– Biztos? Nagyon elsápadtál.

Még szép! Egy hatalmas férfi áll előttem. Pólója alól kidudorodnak az izmai, a nyaka, a karja, az egész kézfeje tele van tetoválva. Arcát éles vonások veszik körbe, szemöldöke bozontos, orra hegyesen előre áll, szempillái dúsak, s ébenfekete szemében vadlovak táncolnak. És nagyjából csak a köldöke fölé érek. Miért magasabb mindenki, mint én? Ja persze! Azért, mert csak százötvennyolc centi vagyok. De akkor is! Ez már szemétség!

– Jól vagyok. Tényleg. Sajnálom! Nem ütöttelek meg? – ezen a kijelentésemen elmosolyodik. Hát persze! Nyilván nem ütöttem meg egy ekkora izomkolosszust. De buta vagy, Freya!

– Csak egy kicsit. De túlélem, ne aggódj! – vérlázítóan szexi képet vág, és humora is van. Ez nem fair! – Amúgy Carter Radcliffe vagyok – nyújtja felém a kezét.

– Én meg… Summer – bakker! Az egyetlen név, ami az eszembe jutott a legjobb barátnőm neve. Nem akartam hazudni, de jobb, ha nem tudja meg a nevemet. Ha apám valahogy rájönne, hol vagyok, akkor óriási csetepatét csinálna belőle.

– Summer…?

– Csak simán Summer!

– Rendben, Summer! Meghívhatlak egy italra? – megszorítja a kezemet, amitől villámok cikáznak a bensőmben.

– Én igazából menni készültem.

– Hová sietsz?

Vissza a kiábrándító életembe!

– Elég késő van már, nem is tudom, mit keresek itt.

– Megmondom, mi lesz. Leülünk, iszunk valamit, és adunk magunknak pár percet. És ha azután is menni akarsz, nem tartalak vissza – Carter nagy fekete szemei az enyémet nézik, már-már beszippant. Bárcsak bennem is lenne ennyi magabiztosság! De nem azért vagyok most itt, hogy eltöltsek egy laza estét, mint a korombeliek? Ennyi idősen az kéne, hogy legyen a legnagyobb problémám, hogy a szüleim leszidnak, amiért későn érek haza, és nem az, hogy férjhez menjek-e, vagy sem.

– Jól van, egy ital! – figyelmeztetem. – Ma még vezetnem kell.

– Tudok egy csendes helyet.

Carter megfogja a kezemet, és úgy megyünk a bár túlsó felében lévő asztalhoz, mintha egy pár lennénk. Kellemetlenül érzem magam. Természetesnek kéne lennie, hogy ilyen fiatalon pasizok, de nem vagyok hozzászokva az efféle helyzetekhez, minden, ami most történik, számomra ismeretlen.

Carter lesegíti rólam a dzsekimet, és lehuppanunk egy nyugodt kis asztalhoz, ahonnan mi mindent látunk, minket azonban senki.

– Talán ez a törzshelyed? – kérdezem. Félek a választól. Legalább most nem akarok prosti lenni, de ha ő minden nőt idehoz, akkor elég ócskának fogom érezni magam.

– Ez a bár az enyém. Innen felügyelni tudom a dolgokat, de közben rád is tudok figyelni.

– Értem.

Zavarban vagyok. Hülye vagyok, ha azt hiszem, én vagyok az egyetlen nő, aki ennél az asztalnál ült vele.

– Mit szeretnél inni? – kérdezi.

– Csak egy pohár pezsgőt.

Carter feláll, és odamegy az egyik pultoshoz, ah‌hoz a Tim nevű alakhoz, aki az előbb merőn nézett rám. Innen nézve olyan, mintha lenne köztük egy kisebbfajta vita, de nem ülök olyan közel, hogy halljam, miről beszélnek. Csak Carter gesztikulálásából látom, hogy valami komoly dologról lehet szó, mert Tim megfeszült testhelyzettel hallgatja végig a főnökét. A srác valamit elronthatott, ezért kaphatja a fejmosást. Már csak azt nem értem, Carter miért most osztja ki szerencsétlent, mikor épp „randizunk”. Vagy mi a csuda…

Amikor befejezik, a srác két üveg pezsgőt és poharakat ad át. Úgy látom, kissé nyugisabb lett köztük a levegő, én viszont annál feszültebb vagyok. Mit keresek itt? Miért nem megyek haza, és oldom meg a gondjaimat? Nem húzhatom sokáig az időt! Ki kell békülnöm apával meg Trevorral. Nem szeretnék haragban lenni velük, biztosan meg tudjuk beszélni a dolgokat.

Jaj, Freya, fejezd már be az agyalást! Úgysem kell férjhez menned, ha nem akarsz! Az apád nem szadista, csak jót akar neked.

Miközben a skizofrén énemet próbálom lehalkítani, Carter visszafelé sétál az italokkal, s nem tudom nem őt bámulni. Annyira jól néz ki, hogy úgy érzem, a bugyim magától mászik le rólam. Ez az érzés új, s egyben ijesztő is.

Carter kinyitja előttem a pezsgősüveget, és megtölti mindkettőnk poharát. Nekem adja az elsőt.

– Tudom, azt mondtad, még vezetsz, de azért hoztam bőven, ha esetleg meggondolnád magad.

– Köszönöm! Szóval bártulajdonos vagy? Ezzel foglalkozol? – nem hozom fel az incidenst a pultossal, mert semmi közöm hozzá.