– részlet –

jelenkor

Copyright © Tompa Andrea, 2020
Borítókép © Vachter János, 2016

A szerző a Közép-európai Egyetem (CEU) Institute for Advanced Study Artist in Residence ösztöndíjasa volt a 2019/2020-as tanévben, ami nagy segítségére volt a kézirat megírásakor, és amelyért köszönetét fejezi ki.

ISBN 978 963 518 026 4

Kiadja a Jelenkor Kiadó
Megjelent Budapesten 2020-ban
Felelős kiadó Sárközy Bence
Szerkesztette Nagy Boglárka
Olvasószerkesztő Szenderák Bence
Borítóterv Tillai Tamás
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Haza

Elindulás

A táj életlen, körvonalak és kemény formák nélküli. Szétfolyó szélek, egymásba omló elemek. A látvány felpuhult, összemosódott, a részletek kivehetetlenek, csak a nagy egységeket lehet felismerni. Szürke kockaépület, előtte tengernyi színes autó, égbolt szétkent pehelyfelhőkkel, a szemhatáron ívet rajzoló fasor vagy erdő.

Olvasószemüvegén keresztül nézi a tájat az autó kormányánál ülve. Egy bevásárlóközpont alacsony, ablaktalan kockaépülete, hatalmas parkolója, távolabb a kopár repülőtér. A sivárság a szemüvegen keresztül szelídül. Enyészpont nincs, éles vonalak, perspektíva sem. Az ég és a föld összeolvad a szemhatáron, mélység nincs. A fény is tompább.

Már nem megy szembe a nappal.

A repülőtér a legsivárabb vidék, amit valaha látott, de a pozitív lencsén keresztül a beton, a fém lágy anyaggá vált. Most nem neki kell repülnie, csak várakozik, gondolja megkönnyebbülve. Hol van az az ember, aki annyira rajongott a repülőterekért? Mikor változott meg? Tényleg eleget látott volna?

Állni, várakozni, egy helyben lenni régen lehetetlennek tűnt – megállni maga volt a kudarc. Hová lett belőle az útra kelés szenvedélye? Erre a mostani útra is úgy vette rá magát, mintha kínpadra vonnák. Hol van az, aki minden alkalmat megragadott, csak hogy útra kelhessen, mint aki meg akarja szerezni a világot? Hová tűnt belőle Hannibál, aki átkel az Alpokon a hóviharban, mint Turner festményén, amit a festő inkább a hullámként fenyegető, sötét és viharos ég, a lezúduló lavina kedvéért festett meg, nem pusztán az apró hős miatt. Mintha a küzdelem mindig is a tájjal folyna, és nem az emberekkel, az idegen törzsekkel. A távolban azonban Róma napsütése, ígéretes, meleg fényei, míg a kép előterében Hannibál küzd az elemekkel, a hóviharral. Ez a kétféle időjárás talán nem is létezik egyszerre, egy időben, ilyen közelségben, egyetlen pillanatban, vagyis az úgynevezett valóságban, csak a festő álmaiban.

De mit szerzett meg ő, vagy mit győzött le, míg megkerülte a világot?

Ősszel majd vár rá egy repülés. Nem lehetne úgy ott lenni, hogy ne kelljen útra kelni? Bár amikor végül igent mondott a leendő útra, az északi kisvárosnak, melyet alig talált meg a térképen, az ismeretlen tájnak, idegen éghajlatnak volt valamilyen titokzatos ígérete. A guest in your country címmel rendezett konferenciára hívták meg. Hosszan egyeztettek arról, mit is jelenthet ez a cím, mire gondolhatott, aki megfogalmazta, mi az, hogy vendégnek lenni a hazádban? Vagyis emigránsokat hívtak meg?, kérdezett rá aztán nyersen. Nem, ó, nem, nyugtatta meg az idős irodalmár, a szervező, akinek gondosan feltette valamennyi kérdését, azt is, hogy Why me?, hogy miért pont én, nehogy aztán valami félreértés eredményeként ott üljön, mint visszavonhatatlan nem-vendég, egy tévedés áldozata, aki megérkezett új hazájába, és immár örök nyertes. A tavaly télen kezdődött levelezésben a finn szervező lassan válaszolgatott, így aztán ő is áttért erre a lassú tempóra, holott megint, mint régen, izgalomba jött, valami megmagyarázhatatlan ígéret lebegett az it is just a little low profile conference, it is rather a small group discussion[1] mögött, ahogy írták. Valami esetleg megvilágítást nyerhet abban az északi fényben. És hogy két kiadó is ajánlotta őt mint guest in your country témában illetékes írót. Így aztán ő is lassan válaszolgatott, hogy valóban guest, гость,[2] írta kedélyesen az idős finn irodalmárnak, aki nyomban eldicsekedett azzal, hogy tud oroszul. Mire ő elmélkedni kezdett, milyen érdekes, az angol és az orosz szó is a hostra utal, nem volna ez jó téma egy nyelvésznek a konferencián? Hiszen hogyan lehetséges, hogy a vendég és a vendéglátó ugyanaz legyen? De rövid kutatás után nyomban lehűtötte a felismerés, a hostis voltaképpen nem vendéglátó, hanem éppenséggel az ellenség – a vendég az ellenség? A szavak illetéktelen hámozását a levelezésben gyorsan abbahagyta, veszélyes és idegen terep számára, sosem jeleskedett nyelvészetből, éppen csak átment a vizsgákon. Talán nem kellene ennyire közel hajolni a szavakhoz, mert a dolgok mélyén felfoghatatlan örvények kavarognak, amelyek berántják.

De ahogy most felvillan benne közelgő útja és a finnek számára megírandó beszéde, eszébe jut, vajon Anne Bogart, ez a magas, erős testalkatú amerikai rendező, nem azt mondta egy előadásában, amire őt is elhívták, hogy a dolgokhoz vagy nagyon közel kell hajolni, vagy távolról kell őket szemlélni? Talán valami olyasmire gondolhatott, hogy közelről látszanak a részletek, a bonyolult szerkezetek, a megfejthetetlen összefüggések, kusza rendszerek, míg távolról a nagy összefüggések volnának kivehetők egy pillanatra, mint amikor az óriások, a küklopszok emelik fel súlyos fejüket, és körülnéznek. És hogy a középnézet, the medium view a semmi, a szürke halál, ahol minden megnyugtatóan ismert és tudható.

De a finnek, vagyis a ráérős idős úr, Mikko, aki filozófusnak mondja magát, olykor két-három hétre is szabadságra megy, mint legutóbbi, immár nyári levelében írta, és előtte részletesen beszámolt arról, éppen milyen berryk[3] érnek odafönt Északon, mit fog szedni az erdőben, a távoli finn erdőben, ahol már alig él ember, mert kiürült a vidék, és mindenki a városokba húzódott. Hosszabb leveleket váltottak, amelyekben az our little conference[4] szóba sem került. Ő sokat vendégeskedik az erdőkben, írta a finn filozófus-irodalmár, fordító és berryszakértő, I am a regular guest of these forests.[5] Egyik levele végén felvetette, hogy ő ugyan nem író, de a berrykről könyvet tudna írni, és lehet, hogy meg is fogja tenni. Továbbá beszámolt arról is, milyen nehézségei vannak a finn bogyók angol fordításával, és abba már nem is menne bele, hogy ami az ő anyanyelvén több különböző szóval illethető, az áfonyák fajtái, a feketétől a vörösön és kéken át, az angolul mind ugyanaz, összetett szó legfeljebb, hát hogyan lehetne így egyáltalán valamit lefordítani? Berries don’t migrate, do they?[6]

Szóval ő, a finn úr nem volt kíváncsi a „személy szerinti” válaszra, not a personal perspective, hanem rábízza, volna‑e erről mégis mondanivalója. Well, zárta biztató szavakkal válaszát, we are all guests in this world, aren’t we?,[7] győzködte finoman, pedig már rég igent mondott. Ebben a kisvárosban egyébként a little conference-nek kevés közönsége lesz, úgyhogy nem kell nagy publicitytől[8] tartani. Ez aztán a hívogató, döntötte el, és megvette a repülőjegyet.

Még az előadást is meg kell írnia, jut eszébe az immár csak két hónapnyi távolságban lévő út és a közelgő, máris fenyegető repülés. A távoli, ismeretlen hely vonzó lett ismét, a téma azonban taszító, úgysincsenek rá megfelelő szavak. A megírandó beszéd, a konferenciaelőadás, just a small comment you could give,[9] mindez most a bal vállába nyilall bele, mint minden elhalasztott feladat, egy merev izomcsomóvá, góccá, fájdalmas izomköteggé válik. Mintha egy kemény kéz szorítaná össze az izmokat, a nyaka is merev.

Szerencsére angolul kell majd beszélnie. Megnyugtató, hogy elkerülheti anyanyelve csapdáit, a túlságosan bonyolult gondolatkacskaringókat, végtelen elágazásokat. Ehelyett angolul, mint egy biztonságos és kevéssé forgalmas kétszer kétsávos úton halad majd, ahol könnyedén megnevezhetőek a dolgok, mert idegen nyelven van nevük. Nem kell félni, az idegenség biztos pajzs. Különösen megvéd egy óriásnyelv, amelynek nekidőlni, fényében sütkérezni vigasztaló.

Megvette hát a repülőjegyet. Hiba volt, érzi most a repülőtér közelében várakozva, felnéz az olvasószemüvegen keresztül szétkenődött, elmosódott épületre. A pokolba a repüléssel.

Most ráadásul ő visz majd utasokat, frissen megszerzett jogosítvánnyal kell vezetnie, ami nem kevésbé fájdalmas módja a helyváltoztatásnak. Bárcsak túl lenne már rajta, bárcsak elmaradna ez az osztálytalálkozó, felrobbanna a világ.

Hogy mikor lett félelmetes, végső elváláshoz, egy kis halálhoz hasonló, ezért elkerülendő az elutazás, nem tudja felidézni, minthogy az élet, az élete nem fordulatokból és változásokból, hanem inkább szakaszos kicsúszásokból állt, de nem végzetes lépésekből, ahogy a hegymászók kicsúsznak a beülőjükből, a kifeszített kötelekből, lecsúsznak az útjukról, mert nincs kijelölt út, és főleg cél. És talán ez a legnagyobb baj, hogy nincs semmiféle kijelölt út, csak jelölések és célok nélküli történések, amelyeknek az értelmét keresi folyton a rendre vágyó tekintet, csak kicsúszni lehet a régiből, és belecsúszni az újba, egyik történésből a másikba, s mindez olyan életlen és körvonalak nélküli, mint a látvány az olvasószemüvegen keresztül.

Valahányszor repülőjegyet vett, a repülés, a hosszú sorok, az átvilágítás, a bonyolult ki- és bepakolási mutatványok, a várakozások és az idő feszült figyelésének gondolatára, nehogy kicsússzon a tervből, amit nem ismer, egyre inkább úgy látta, hiba volt elindulni, és csak reménykedni tudott, hogy nem végzetes hiba, és hogy van visszatérés a kiindulópontra, a nyugvópontra. Hogy majd hazatér.

Most azonban megnyugtató volt a várakozás a mozdulatlan autóban Ágóra, még akkor is, ha késett a gép, olvasta az elektronikus táblán, amikor terv szerint, pontosan kiérkezett a repülőtérre – a gépet kora reggelre várták. Mi ma nem repülünk, halleluja, neki ma várakozni kell, és nem repülni. Majd együtt autózunk haza.

Egyébként ki az a mi? És a haza?

Áthajtott egy távolabbi bevásárlóközponthoz, mert ott olcsóbb volt a parkolás, figyelmeztette egy kis beépített program a kocsi műszerfalán, a kijelzőn rögtön felugrott egy buborék, amelyben egy láthatatlan segítő bizalmasan megkérdezte: Nem akarsz olcsóbban parkolni? Majd, mint egy vakot, átvezette egy bonyolult felüljárórendszeren, ahol sosem igazodna el, és máris fele áron parkol. Vajon ez a kis beszélő, mindent kitalálni képes eszköz nem tudná valami célszerűbb élet felé kormányozni?

A telefonján ismét ellenőrizte Ágó gépének érkezését, még egy órát adtak a késéshez. Ha egyszer felszállt New Yorkban, vajon miért késik újabb és újabb órákat? Történt valami? Mindig történik. Ágó érkezik, az utasa, vagyis érkeznek, mert Ágó és Susan ugyanazzal a géppel jönnek, csak nem tudnak még egymásról. Susanról ő is csak tegnap este óta.

Az autózáshoz majd a távollátó szemüveget kell feltennie. Ugyanaz a dioptria, mint amit a felnőtté válásakor írtak fel. Mintha megállt volna az idő a szemében, ugyanaddig látna most is. Csak a szemüvegkeretek változnak, szépülnek, drágulnak, divatoznak, a fókusz azonban változatlan. Ő pedig gondosan évente, kétévente elmegy a szemészhez, az optikushoz, magyarázza, hogy talán mégsem jó a szemüvege, nem lát elég élesen, valahogy nem tudja jól kivenni sem a közeli, sem a távoli dolgokat. Aztán felírják ugyanazt a szemüveget, pár éve már olvasószemüveget is. Sosem szokott rá egyikre sem, ritkán használta őket, nem érezte szükségét, hogy élesen lásson mindent, úgysem sikerül, a dolgok tisztán, egészen tisztán úgysem láthatóak. És a teljesség sem rajzolódik ki. A vezetéshez fel kell majd tennie, de most még áll az autó, s most már újabb hatvan perc van hátra a gép érkezéséig. Most még az olvasószemüvegen keresztül néz a távolba, egy töredezett, sík világ terül ki, ahogy a nyitott könyvből felpillant. A dolgok töredezettek, érthetetlenül folynak egymásba.

És ha mégis inkább most megcsinálná? Megmenekül. Minden oka megvolna rá. Mindig minden oka megvan rá. Megúszni a hátralévőt, felrobbantani magát, ha már a világ nem akar felrobbanni magától, és eltűnni.

Egy darabig ottmarad vele a gondolat, majd visszahúzódik oda, ahonnan előjött. Bal váll, csomó.

A látvány kiélesedik, ahogy új, fényre érzékeny és ettől még élesebb, mélyebb képet rajzoló szemüvegét felteszi, indít, közelebb parkol a bevásárlóközpont bejáratához. Vigaszként nagy, színes téglalapokat és négyzeteket festettek a lapos tetős épület falaira. Baloldalt a csupa aszfalt parkoló, mögötte szabályos ívben fasor, üres bekötőutak betonpályája. Átmeneti táj, senkinek sem otthona. Két-három órát tölt itt, aztán indul haza. Van‑e ott még valami abból, amit így hívnak?

A bevásárlóközpontban egy papírbolt előtt áll meg, от нечего делать jut eszébe kedves orosz kifejezése: a semmittevéstől. Azért megy be, mert üres az idő. A bolt nem túl nagy, éppen belátható méretű. A jegyzetfüzetek, az erősebb kötésű noteszek előtt áll meg. Erős, fehér papír, elbírja a tintát, nem üt át. Kemény, tartós, felirat nélküli borító, jövőbeli komoly dolgok őre. Ilyen kell egy komoly szerzőnek. Ami egykor neki is kellett volna. Fűzött jegyzetfüzet, mert a ragasztott szétesik majd az évek alatti használattól. Nevetségesen magas ára van. Pornografikusan drága, mondta nemrég egy ismerős egy bayreuthi operajegyre. Egy jó tollat választ hozzá, ami elég vastag, ugyanakkor könnyű is, hogy az írás ne járjon erőfeszítéssel. Ne járjon? Ha mániákusan szakaszolná az életét, mint egykori kedvenc írója, Nabokov, aki mindent húszéves ciklusokra bontott, akkor ez a mostani a harmadik és végső szakasz. Végső? Miféle tudása volna a végről?

Ebben a harmadik szakaszban bármit meg tud már venni, de már mindene megvan. Első szakasz: „minden elérhetetlen”, amikor mindent akart, de semmire sem futotta. Második: az elérhető dolgok szakasza, amikor még szüksége volt tárgyakra, és megfontoltan beszerzett néhányat. És most. Vége volna? Kiszáradt? Közönyös? Unott? Cinikus? A je suis un homme fini szakasza ez, végem-van-ember-vagyok, ahogy Andrej Bolkonszkij állítja magáról. Egy befejezett ember, lezárult ember, akinek már csak tisztázhatatlan és megkérdezhetetlen kérdései vannak. De mit jelenthetett Andrej herceg számára a francia nyelv, hiszen oroszként egy orosz könyvben teszi ezt az állítást magáról, a legjobb, legbizalmasabb barátjához intézi a súlyos ítéletét önmagáról franciául. Un homme fini, jelenti ki magáról, és a könyvből, melynek főhőse lesz, még 1500 oldal van hátra. Я человек конченный, olvasható az orosz kiadás lábjegyzetében a fordítás, bár Tolsztoj aligha fordította le e szavakat, akkori olvasói értették. Я человек конченный, hangsúly az első szótagon. Mennyivel boldogítóbb franciául, angolul, akár oroszul is kijelenteni valakinek magáról, hogy vége van, mint az anyanyelvén. Mert az anyanyelven mintha tényleg vége volna. Mire Pierre azt válaszolja, szintén franciául, hogy ő meg törvénytelen gyermek: Je suis un bâtard! Anyanyelven nemcsak sértő, de talán végzetes volna megneveznünk önmagunkat. De van‑e más nyelve az igazmondásnak?

A vágy a tartós füzetek, íróeszközök, tollak, színek után csak egy vágy emléke. Hogyan lehetne még egyszer, még legalább egyetlenegyszer egy füzetet igazi lázban égve teletölteni? Az első könyvet megírni? Lehet, hogy most, ebben a várakozásban azonnal el kell kezdenie újra, abban a tűzben, vagy örökre véget vetnie az egésznek, hiszen egy homme fini.

És jelenti-e franciául azt is, hogy az ember véges? Én egy véges ember vagyok, mondaná magáról a herceg. Tárgyilagosan, kijelentő módban. Én. És mindenki más.

De vajon mit keres most itt benne Andrej herceg, az homme fini, akinek még majd megadatik élnie, szenvedéllyel és bánattal és tűzzel. És honnan ez a vágy, hogy most nyomban, most azonnal éppen Andrej Bolkonszkij töltse be a szikkadt űrt a várakozás, hazaindulás, első nemzetközi vezetése, a nyomasztó és kötelességszerűen teljesítendő osztálytalálkozó küszöbén? Micsoda megkönnyebbülés volna inkább a Háború és békét olvasni, mint osztálytalálkozóra menni, ismeretlen ismerősökkel három napot eltölteni egy kibérelt fogadóban, autót vezetni egy veszélyes úton, felelősnek lenni azokért, akik a kocsiban ülnek? Inkább egy könyvbe belemerülni, ahol a hősök szeretnek, szenvednek és élnek. Visszamenni a házba, hazamenni, bezárkózni, és csak olvasni, olvasni, mint nyaranta, régen, ott, mindenhol, kertben, lakásban, tóparton, könyvvel. Világgá menni egy könyvbe.

Sajnálom, szól Brecht vastag szivarral a foga között: A művészet nem vigasz a meg nem élt életért.

A papírboltban a temperák, akril- és vízfestékek, ecsetek, tűhegyes ceruzák és finom radírok polca előtt áll. Boldog, akinek nincs szüksége nyelvre. Megkapja cserébe a színeket és a formákat, hogy azokkal küzdjön. A kosarában lévő keménytáblás, méregdrága füzettel és tollal szinte kisétál a boltból, majdnem elfelejt fizetni, a riasztókapu előtt kap észbe. Nem szórakozottságból, hanem mint akinek minden jár, amit a világ kínál, minden elérhető és karnyújtásnyira van, a fizetés puszta konvenció. Meglepetten fordul vissza a boltajtóból, aztán kifizeti. Szavakat ír majd egy füzetbe ismét. Könyvről fog álmodni. Egy történetről, aminek nem ismeri a végét.

This is what I do, mondta tárgyilagosan egyszer egy saját sikerei iránt közönyös amerikai író arra a kérdésre, hogy miért ír. Nincs ok, csak okozat. Én ezt csinálom, szögezte le az író, egy jó író, ő is jó író, de nem nagy író. Talán ahhoz sem elég jó, hogy megkaphassa a nyugalmat, mint a Mester. Aki nem kaphatta meg a fényt, csak a nyugalmat, ez volt az ítélet vele kapcsolatban, a legnyugtalanítóbb ítélet a Mester és Margaritából: hogy a Mesternek nem jár a fény, csak a nyugalom. Nem szolgálta meg, szó szerint, vagyis nem érdemli meg. „Он не заслужил света, он заслужил покой.” Lévi Máté közli az ítéletet: nem szolgálta meg a fényt. De megszolgálta a nyugalmat. Csak egy balga gondolhatná, hogy a Fényt, a Világosságot meg lehet érdemelni. Nem lehet. Aki ítélkezik a Mesterről, aki döntést hoz róla, az maga a Világosság.

Milyen nagy dolog volna legalább a nyugalom.

Ő viszont még nem szolgált meg semmit, a nyugalmat biztosan nem, így tehát a közepesnél is közepesebb író lehet, ha szolgálat ez egyáltalán. Még itt áll az úgynevezett hazamenetel küszöbén, a semmibe ékelődve és várakozva, míg leszáll Ágóval a New York‑i járat, akit annyira vár, és aki annyira fáradt és aluszékony lesz egész úton, hogy a beszélgetésekhez fűzött remények nyomban elpárolognak, ahogy beszáll a kocsiba, és utazópárnáját a nyaka köré rakja. Holott éppen Ágónak akarta feltenni a megfogalmazhatatlan kérdéseket: neki milyen ez a visszatérés? Mint egy tea? Túl édes? Vagy túl forró? Amire a nyelv nyilvánvalóan alkalmatlan lesz, hogy megbeszéljék. How do you feel about?,[10] kérdezhetné azon a nyelven, amin mindent meg lehet beszélni és kérdezni, mert nem a sajátja. Helyette azonban ott lesz a fecsegő Susan, egy igazi amerikai, aki még nem is tudja, hogy nem az anyja várja, hanem egy ismeretlen, neki pedig most először lesz úgynevezett utasa, az első útján, hazavezetve, remegő gyomorral. Mert Susan anyja nem tud a lányáért jönni a repülőtérre, és arra kéri őt, vigye haza kocsival, holott tisztázták, hogy senkit nem fog vinni a találkozóra, mert ez az első útja.

Susan csak kiskorában járt ott, Ágó három-négy évente látogat haza, ha egyáltalán használja még ezt a szót, ő viszont gyakrabban. És most mind ugyanúgy beékelődtek a semmibe, majdnem háromórányi várakozásba, és ebben a harmincévnyi beékelődésben, a köztesben, amelyben sem a visszatérés, sem a hátrafele nézegetés nélküli megérkezés és végső soron – a végső soron a nyelv szemete – a nyugalom sem adatott meg. Főleg most, amikor kiderül, hogy egy homme fini, egy elvégeztetett ember, akit elfog a halálos félelem, aminek megfogalmazására tökéletesen alkalmatlan az anyanyelve. Ahhoz azonban, hogy mint az a barázdált arcú ír író, Beckett, egy radikális fordulattal otthagyja az anyanyelvét, elejét véve a nyelvi öngyilkosságnak, vagy beteljesítve azt, nincs és sosem lesz bátorsága. Pedig ki mondta azt, hogy arról ne lehetne leszakadni? Az egész anyanyelvi narcizmust maga mögött hagyhatta volna, mint Beckett, a bonyolult díszeket, irodalmi frízeket és tümpanonokat, amelyekkel ő is zsonglőrködik a könyveiben, és amelyek csodálatot vívnak ki, holott ez az anyanyelvi bűvészet semmi egyébre nem jó, mint hogy eltakarja a hullákat, a megnevezhetetlent. Akkor végül is milyen nyelven mondható ki az igazság?

A kétféle világ közé szorulva, már nem otthon, még nem haza, elfogja a félelem, mert valaminek biztosan vége van, legalábbis egy időre, másvalami viszont nem tud elkezdődni, vagyis ezt az otthonnak nevezett, nagy munkával megharcolt biztonságos valamit most itt kell hagynia, mert otthonról elindul haza, oda, ahol már se ház, se szeretett arc, csak valamiféle múlt várakozik, mégis úgy érzi, valaminek lennie kell, és ő alkalmatlan a megnevezésére.

Ám ekkor felvillan a Fiú üzenete az autó kijelzőjén, elolvassa a lakonikus kérdést: Mikor jössz haza? De hiszen még el sem indultam. Haza. A gépnek diktálja a szavakat – ezt a funkciót állította be, mert vezetés közben nem tud írni. A szavak tompán, üresen hangoznak a kocsi belső terében.

Megvárjalak a Somlyóval?, pittyen ismét a készülék. Mindenképpen.

Hogy megy?, jön a következő kérdés. A Fiú sokkal régebb óta vezet, magabiztosabb és nyugodtabb, még nem volt felnőttkorú, amikor jogosítványt szerzett. Bénán, válaszol, de nem írja oda, hogy még mindig a repülőtér mellett vesztegel. Talán a Fiú aggódik, és azért érdeklődik. A buborék mellett felvillan a Fiú képe – évekkel ezelőtt készült, még kamaszosan esetlen, haja a szemébe lóg, szégyellte a pattanásait, az orra túl nagy, arca sovány, aránytalan.

Bénán. Kétszer mondja el. Először mintha csak a Fiúhoz szólna, az első szótag alig hallható, a gép nem érti, nem tudja betűkké formálni. Aztán tagoltan ismét. BÉ-NÁN. Cinkos szó. Közös szó. A Fiú kiskorában kezdte el használni. Mindenre. Magára. Az anyjára, az apjára. Aztán ő is átvette, egyre gyöngédebben, megbocsátóbban alkalmazta magára. A cinkos szó felmelegíti a teret.

Csak a cinkos szavakat szabad kimondani. Olyan szavakat, amelyek összekötnek. Felmelegítenek. Mintha egymásra néznénk a szavakkal.

Már nem menekül, már nem akarja megölni magát, már nem homme fini. Indít.

A félelem, amely beléköltözött, mostanra már csak a bal vállán ül. Odapillant. Köszönti. Akkor indulunk is. Mindjárt leszáll a gép. Így, hogy már csak a bal vállán ül a halálmadár, elviselhetőbb. This is what I do, vág neki az útnak, mint aki tisztázta magával, hogy erre szerződött: vagyis két éve megígérte, hogy elmegy erre a találkozóra, azaz hazamegy. Hazajössz, igaz? – Rendben. Pedig már épp elkezdett leszokni erről a szóról. A gépi hang diktálja, hogy merre induljon, nélküle teljesen elveszett volna a térben, a felüljárók, egymásba kanyarodó utak, kivezetők értelmezhetetlenek. A Fiú nem használ semmilyen eszközt vezetéskor, mindig tudja nagyjából – így szokta mondani: nagyjából –, hogy merre jár, merre van észak és kelet. Van térkép a fejében. A Fiú már ismeri a teret, tud benne tájékozódni. Azért jött, hogy birtokba vegye.

Jó utat, ugrik fel a buborék a gépen, éppen kikanyarodik a reptér felé. Egy perc múlva ismét felugrik: Map. A „mama” és „papa” összevonása, ami rajtaragadt, amikor a hirtelen, nagy lelkesedéssel megszólaló Fiú összevonta a szüleit. Később a Muppet Show mapja lett, muppetje, a két károgó öreg, akik páholyból nézik az eseményeket és savanyúan kommentálnak, semmi se jó nekik. A Fiú szerint ő a két örökké károgó, kritikus öreg, akinek már semmi sem jó. Akinek már a mások boldogsága is fáj.

Indít. A bonyolult indításgátlót nem tudja megszokni, a motor rögtön lefullad. Ránéz a készülékre, nincs új üzenet, csak a nagybetűs BÉNÁN virít. A közös, a cinkos szó. Béna a könyved, mondta a Fiú, amikor elsétáltak a könyvesbolt előtt, és ő büszkén bökött rá az új könyvére. A Fiú éppen duzzogott, mert valamit nem kapott meg – két gombóc fagylalt? cukorszórás? –, oda se nézett a kirakatra. Béna, jelenti ki. Bénák a könyveid, fokozza. A Fiú dühösen lépkedett tovább, ő pedig lemaradt mögötte, és csak nézte a teljesen idegen tárgyat. Könyvesboltban akkor látta először a halványzöld – nem túl türkiz? – borítójú, vastag könyvet. Aztán a Fiú után sietett, ő próbálta átölelni, de a Fiú ellökte magától. Akkor már szívesen megvette volna a két gombócot, a cukorszórást, akármit, bármibe kerül, csak a dühöngés maradjon abba, a hidegség ne legyen. Nem bírja a hidegséget, az idegenséget. Lépkedtek egymás mellett, a Fiú pedig szúrósan tekintett a hátába. Eljössz a béna könyvem bemutatójára?, kérdezte aztán mindig.

Indít újra, végre sikerül, forduljon balra, diktálja a gép, tartsa az irányt kelet felé. Idióta, merre van kelet. A diktáló funkció nincs kikapcsolva, a gép leírja és elküldi. Nem te, teszi hozzá. A távolban a Fiú bizonyára ugyanúgy nevet. Tudja, hogy Map küzd a tájékozódással. De végül sikerül ráfordulni az útra.

Repülőtér, aztán irány.

Grönland

– What… earth?[11] – kérdezi két szó között megtorpanva.

Ami a szeme elé tárul a jobb szárny előtt, a víz acélos, monoton szürkéit megtörve, hatalmas színfolt. Fentről közelinek látszik, szinte megérinthető. Már-már lobogó zöld földdarab. Egy darab föld vagy egy sziget. Az óceán semmijéből bukkan elő. Earth, alkalmatlan szó, tisztában van vele, már itt, megérkezése előtt, szinte az első megszólalásnál láthatóvá válik nyelvi alkalmatlansága. Earth, a valóságban soha nem látott Föld, a gömb, aminek megdöbbentő és észlelhető gömbölyűsége csak innen, nyolcezer méter magasból rajzolódik ki, de itt mintha karnyújtásnyira volna ez a zöld folt. Ezt a kerekséget eddig csak elhitte, szabad szemmel nem látta, és sosem törődött vele. A Föld tényleg óriási, kerek és végtelen.

Earth – új nyelv, új istenek. Akik elmentek, akik elmennek, akik hátra se néznek, akik szétszórják magukat a világban, új nyelvet kezdenek, új isteneken csüggenek.

De mit lát ott, a közeli távolban, mi lehet az a megdöbbentő zöld valami, bámul ki az ablakon. Bizonytalanul, túl halkan kérdez a női magazint lapozgató utaskísérőtől. People, olvassa le a címlapról. Emberek?

Miféle föld az.

– Sorry kezdi odahajolva, hogy a nő látóterébe kerülhessen –, what earth? – kérdezi most már hangosabban, a zúgást, a szürke motorzajt áttörve az utaskísérőt, kezét is felemeli, és kimutat a vízcseppekkel pettyezett ablakon. – That[12] – nyomja meg, mert az earth alkalmatlannak bizonyult.

A nő fáradtnak tűnik. Az utasok még csak négy vagy öt órája, a fedélzeten dolgozók mintha évtizedek óta utaznának. Milyen időzóna lehet itt? Közte vannak az időnek.

A fekete nőt szólítja meg a két, egymással szemben ülő utaskísérő közül, őt könnyebb, még ha szigorúbbnak tűnik is külsőre, idősebb, testesebb, tekintélyesebb, mégis hozzáférhetőbb. Talán a bőrszíne miatt. Úgy hatvan fele járhat, súlyos testére ráfeszül a légitársaság elegánsnak szánt, kényelmetlen, ciklámen színű egyenruhája. A vécé bejárata mellett ül, kibújna a cipőjéből, de nem szabad, csak a sarkát emeli ki az alacsony sarkú, szélesre taposott lábbeliből. A fekete nő több helyet kér a térből, elomlóan megadja magát. Ők ketten most még látványosan különböznek – az utas fiatal és rugalmas, a hosszú, unalmasnak hitt repülés ellenére túlságosan éber. Ez most még csak az első útja, feleannyi idős, mint a néger nő, és ez a szó sem jelent még kimondhatatlant, gondolatban sem ütközik bele. Bármire képes lett volna ezért az útért. Izgatott és könnyű.

Harminc év múlva egyre körülményesebben szánja rá magát az utazásra. Azt hiszi, mindent kiutazott magából. Egy elnehezült testben viszi majd azt az álmatlan munkát, az áthidalhatatlan időt, a jetlaget oda és vissza. Amikor hazafele jön, tovább tart, míg a test visszatalál, az idő szétesik benne és nehezen áll össze. Magyarázat is van rá, hogy miért a felkelő nap irányába nehezebb legyűrni a jetlaget, ami annyira idegen, hogy szót sem talál rá az anyanyelv, vagy csakis négyet egyszerre: időzónaváltás-szindróma. A magyarázat nem csak a hazatérés, bár amikor nyugatról keletre repül, a test gyötrelmesen, egyre kevésbé engedelmeskedik az időnek, mint ami már nem akar menni, adaptálódni, nem akar másik időzónát, egyetlen időzónát akar. Valahol otthon lenni már. Nyugatról keletre a hozzászokás lassabb és rosszabb, vagyis a jetlag, olvassa érdeklődve harminc év múlva. A ritmus, az óra, az emberi testben ketyegő cirkadián kör kitolható, húzható, nyújtható, a napot órákkal toldja meg, aki nyugat felé utazik. De milyen különös, az idő össze nem préselhető, mert kelet felé ennek kellene történnie. A saját időt nem lehet tehát lerövidíteni, csakis kinyújtani.

De az idő tanítása még fényévekre van. Most a tér van soron. Az első amerikai út.

Három évtized múlva olvassa majd el a cirkadián körről szóló cikkeket, álmatlanságának sötét vizein. De most még egyáltalán nem érdekli az idő, a benne lévő idő. Még végtelen van belőle, bármennyi rendelkezésre áll, hiszen még negyedszázada sem él. Csak a tér izgatja. A Gömb, a nagy kerek. Befalni, megszerezni, legyőzni. Hátra se nézni. Csatába indul. Odüsszeusz azért érkezik, hogy verekedjen és győzzön. Nem azért, hogy hazatérjen. A kilométersóvárgás legelején van, nincs fáradtság, csak szomjas, csillapíthatatlan kényszer az utazásra… … …

Jegyzetek

1 csak egy egyszerű konferencia, inkább kiscsoportos beszélgetés

2 vendég (angol, orosz)

3 bogyósgyümölcsök

4 a mi kis konferenciánk

5 Ezeknek az erdőknek rendszeres vendége vagyok.

6 A bogyók nem költöznek, nem?

7 hiszen mi mind vendégek vagyunk ebben a világban, nemdebár?

8 reklám

9 egy kis kommentár, amit elmond

10 Neked ez milyen?

11 Milyen föld?

12 Elnézést… milyen föld… az?

Tartalom

Elindulás

Grönland

Jamaica, NY

Via negativa

Ágó

Tanítónő

Teológián lakik

Csaba, svéd

Többé nem látlak

Piramisjáték

Az orosz emigráció irodalma

Finn-öböl, hidronímek

Vlagyimir Vlagyimirovics Nabokov látogatása

Ari

Nyelv a szájban

Nem vagyok emigráns

Török kávé

Nem tud lábra állni

A certain nostalgia

Edina

Egy naplemente

Szép szó, kiürült világ

Szerelmes apám

Temetés

PM. Az utolsó arcváltás

András

Invazív fajta

Neked nem volt gyermekkorod

Még csak hét év

Mintha egy idegen

Más partok

Rézvirág

Lech lechá

Dögcetlik

A Festő halála

Tomi tükörországban

A beszéd

Velünk ez nem történhet meg

Lehet más az ég

Vesztesek nyertese

Csendespihenő

Hát lehetek én bármi más?

Haza akarok menni

A Fiú

Túlélted?

Jegyzetek

www.facebook.com/JelenkorKiado
jelenkor.libricsoport.hu

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License