Table of Contents

- ELSŐ RÉSZ

- Bevezető

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- Epilógus

- Második rész

- Bevezető

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- Epilógus

LA NOSTRA FAMIGLIA

Ryah Black

Copyright © Fekete Viktória 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-167-6

A borító Fekete Viktória munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

Bevezető

1.      fejezet

2.      fejezet

3.      fejezet

4.      fejezet

5.      fejezet

6.      fejezet

7.      fejezet

8.      fejezet

9.      fejezet

10.      fejezet

11.      fejezet

12.      fejezet

13.      fejezet

14.      fejezet

15.      fejezet

Epilógus

Második rész

Bevezető

1.      fejezet

2.      fejezet

3.      fejezet

4.      fejezet

5.      fejezet

6.      fejezet

7.      fejezet

8.      fejezet

9.      fejezet

10.      fejezet

11.      fejezet

12.      fejezet

13.      fejezet

14.      fejezet

Epilógus

Fülszöveg

Constance mindig is abban a hitben élt, hogy a tökéletes házasság titka a szerelem. Az ő csodálatos és gyönyörű édesanyja is erre nevelte, aki sajnálatos módon meghalt évekkel ezelőtt. Az apja, a fiatal lányt most egy olyan szituációba kényszeríti, ami miatt muszáj fejet hajtania. Vajon Constance megtalálja a szerelmet a forró Szicíliában?

Lejátszási lista

Ariana Grande – no tears left to cry

Ariana Grande – Into you

Dua Lipa – Love Again

Dua Lipa – Break My Heart

Marc Anthony – Vivir Mi Vida

ELSŐ RÉSZ

Bevezető

„Mindig állj a családod szolgálatára.”

Majdnem az egész világot a maffia köti össze, hisz minden szál Olaszországba fut, egészen Szicíliáig. Ott a maffia fészke a La Nostra Famiglia, a bűnszövetkezetek székhelye. Hiába a csodálatos táj, a pazar éttermek, hotelek, itt mindent ő irányít. Maga az igazságszolgáltatás is az ő kezében van. Hogy ki is az az ő? Vittorio Costa, a La Nostra Famiglia feje és irányítója. Egy veszélyes, gátlástalan férfi, aki bármit képes eltiporni. Az ő hatalma végeláthatatlan, főleg, hogy pénzben sem szenvednek hiányt. Na, és én miért is beszélek erről, hogy ha Franciaország fővárosában, Párizsban tartózkodóm? Azért, mert az én drága édesapám anyám halála után négy évvel képes volt a lányát odaadni a La Nostra Famiglia-nak, azért, hogy az ő szövetkezete életben tudjon maradni. Szegény édesanyám biztos forog a sírjában, hisz utolsó kívánsága az volt, hogy én, az egyetlen gyermeke ne folyjon bele mélyen ezekbe a mocskos ügyekbe. Édesapám, pedig – leszarva anyám kérését – eladott engem. Igen, képes volt az egyetlen gyermekét összecuccoltatni, felrakni a legelső Olaszországba tartó gépre, és elküldeni Szicíliában. Egyetlen egy szemrebbenés, vagy könnycsepp nélkül. Eddig is gyűlöltem apámat, azért, mert hagyta meghalni az anyámat, de ezek után egyszerűen megvetettem. De nem sírtam, sőt nem is csináltam cirkuszt sem. Csendben tűrtem, hogy el kell hagynom az otthonomat, hisz ott volt bennem az is, hogy édesanyám szülőhazájába megyek. Bennem volt a remény, hogy talán maradt rokona, akivel találkozhatnék. Akik könnyeket ejtettek a távozásomkor: a legjobb barátnőm, Theresa, és a nevelőnőm, Mathilde volt. Mathilde össze is veszett apámmal emiatt, hisz ő anya legjobb barátnője volt. Egyszerűen ő sem tudta felfogni, hogy az apám, aki egykor anyámat a tenyerén hordozta, most képes volt a szerelme utolsó kívánságát kettészarni. Nem baj, megfogadtam, hogy édesanyám miatt is erős maradok. Nem török meg semmi miatt, hisz ő önként csatlakozott a maffiához apám miatt. Hátrahagyott mindent csak azért, hogy a szerelmével lehessen. Akkor, ha ő egy könnycsepp nélkül végigcsinálta, akkor én is megfogom. Az ő lánya vagyok, egy erős nő, aki kifogja bírni a maffia mocskos játékát is.

1. fejezet

A napom zökkenőmentesen telt. Reggel edzettem, aztán a barátnőmmel elmentünk vásárolni és moziba. Este pedig hazajöttünk, de természetesen egy testőr végig a nyomunkban volt. Aki a maffiába tartozik, az már megszokta azt, hogy mindig figyel rá valaki. Theresa-val nevetgélve léptünk be a nappaliba, ahol jeges csend honolt. Mindketten kihúztuk magunkat, és abbahagytuk még a mosolygást is. Az idegen, nagydarab férfira pillantottam, aki szigorú testtartással állt apám mögött. Aztán Mathilde könnyes arcára néztem, végül tekintetem találkozott apám jeges íriszeivel. Nagyot nyeltem, aztán Theresa kezébe adtam a szatyrokat, aki felsietett az emeletre. Beljebb mentem a szobába, a magassarkú csizmám kopogott a fényezett fapadlón.
– Apám!
– Ülj le, Constance! – mondta ellentmondást nem tűrő hangon.
Azonnal helyet foglaltam az egyik kanapén. Tekintetem újra az idegen férfira tévedt, aki egy sötét pillantást vetett rám és elfordult. Valahogy még a hideg is kirázott a fazontól. Mégis, ki lehet ő? Még soha nem láttam.
– Kislányom, ő Lucian Balaga, a La Nostra Famiglia egyik embere! – adta meg apám a választ a kíváncsi tekintetemre.
Ahogy a szavak elhagyták az ajkait, megdermedtem. Mit akar tőlünk a La Nostra Famiglia? Hisz mi csak egy pici szövetkezet vagyunk.
– Vittorio Costa pár napja üzenetet küldött nekem, miszerint, ha együttműködöm velük, akkor meghagyják a maffiát! – húzta ki magát az apám.
Így, 42 éves létére is izmos volt, sötét hajában még egyetlen egy ősz hajszál sem volt. Egyedül az arcán lévő ráncok árulkodtak a koráról.
– Igen?
– Vittorio egy ajánlatot tett le elém, ami azt tartalmazza, hogy a fia hamarosan vezető pozícióba kerül, vagyis szüksége van egy feleségre! Anélkül, tudod, hogy mi az emberek véleménye! Úgy gondoltam, hogy pont megfelelő korban vagy már ahhoz, hogy te legyél Vittorio fiának a menyasszonya!
– Tessék?
– Holnap utazol Lucian-nal Szicíliába! Elfogadtam az ajánlatot és a támogatást, így neked oda kell menned! Ott majd Vittorio rendelkezik veled!
Mathilde halkan felzokogott. Fájt a szívem érte, hisz anyám halála után már csak ő maradt nekem.
– És mi van anyám utolsó kívánságával?
– Anyád is megértené a döntésemet! Most pedig indulj pakolni! Holnap korán indultok, Theresa és Mathilde majd segít neked!
Remegő lábakkal felkeltem a kanapéról, és az emeletre indultam. Utoljára apámra néztem, aki rezzenéstelenül bámult vissza rám. Összeszorítottam a fogaimat, aztán felszaladtam a szobámba. Theresa az ágyamon ülve várt rám. Ahogy megpillantotta az arcomat, a karjaiba zárt. Szomorúan elmeséltem neki, hogy apám mégis mit tett. Ő dühösen szidni kezdte, és az anyám kívánságát emlegette.
– Nem érdekli, hogy az anyám mit szeretett volna! Szerinte ő is örülne, sőt, támogatná a döntését!
A hatalmas tükörben megigazítottam a szoros copfom.
– Mekkora baromság! Édesanyád soha nem támogatná ezt a döntést, sőt! – lépett be mosolyogva az ajtón Mathilde.
Ott voltak a kezeiben az üres bőröndjeim. Sóhajtva kinyitottam a szekrényemet.
– Consta, ugye tudod, hogy mi mindig barátnők leszünk! – karolta át a derekamat Theresa.
Kuncogva bólintottam, aztán elkezdtük a cuccaimat a két bőröndbe pakolni. Mathilde szerint ne sok ruhát vigyek, mert ott úgyis inkább nyári ruhákat fogok használni. Tanácsa alapján inkább személyes tárgyakat, könyveket és anyám emlékes ládáját pakoltam el. Egész este végig beszélgettünk, és próbáltak mosolyt varázsolni az arcomra, több-kevesebb sikerrel.

2. fejezet

Semleges arckifejezéssel figyeltem, ahogy Lucian a taxiba pakolja a bőröndjeimet. Theresa mellettem állt, és fogta a kezemet. Mathilde pedig a másik oldalam volt, és a szemeit törölgette. Nyílt a bejárati ajtó, és apám lépett ki rajta. Elfordultam tőle, és még a napszemüvegemet is felvettem.
– Kislányom! – lépett elém.
– Nem tiltakoztam, sőt elfogadtam a döntésed! Most pedig, ha lehet, még csak hozzám se szólj!
Döbbenten kerekedtek el az apám szemei, aztán hátralépett párat, mintha megütöttem volna.
– Ms. Dumarché, indulhatunk? – pillantott rám Lucian.
– Persze!
Igazából nem olyan vészes alak, egész rendes tud lenni. Megöleltem Mathilde-t és Theresa-t, aztán beszálltam a kocsiba. Integettem nekik, ahogy elhagytuk a birtokot.
– A magángépen átöltözhet, hisz ott melege lesz hosszú ruhában! – mondta Lucian, ahogy a reptér felé tartottunk.
Bólintottam, aztán csak csendben bámultam ki az ablakon.
(...)
Szicília gyönyörű hely, az egyszer biztos. Viszont az nem volt az ínyemre, hogy négy őr várt minket a reptéren. Ők nem voltak olyan közvetlenek, mint Lucian. Csak biccentettek egyet nekem és figyeltek rám. Furcsa belegondolni, hogy a leendő La Nostra Famiglia menyasszonya vagyok. Három fekete, golyóálló kocsival hagytuk el a repteret. Lucian rám mosolygott a tükörből, eközben én úgy nézelődtem, mint egy kislány. Csak akkor eszméltem fel, amikor egy hatalmas, fekete kovácsoltvas kapun hajtottunk át. Ahogy kiszálltam a kocsiból, a meleg egyenesen arcon csapott. Még jó, hogy a repülőn felvettem egy lenge nyári ruhát, és összefogtam a hajam egy laza kontyba. Csodálkozva néztem fel a hatalmas üvegpalotára. Valahogy másabbnak képzeltem el a La Nostra Famiglia székhelyét. Viszont kellemeset csalódtam. Lucian intett, hogy menjek csak előre. Gondolom, itt nem eshet bajom, azért nem követ. Felsétáltam a fehér gránit lépcsőkön, közben pedig ámuldozva mértem fel az épületet. Ekkor kinyílt az ajtó és egy középkorú, gyönyörű nő nézett fel rám.
– Bene sei qui! *Hát itt vagy!* – ölelt magához szorosan a nő.
Döbbenten álltam a karjaiban, hisz egy szót sem értettem olaszul.
– Anya szerintem nem tud olaszul! – hallottam meg egy férfias hangot, aztán megpillantottam egy velem egykorú srácot az ajtóban állni.
– Oh, ne haragudj, drágám, csak annyira örülök, hogy végre itt vagy! – tolt el picit magától a nő.
– Öhm...én is örülök! Gyönyörű ez a hely!
– Isabella Costa vagyok, de nyugodtan tegezz, kedvesem! Ő pedig a középső gyermekem, Angelo!
– Anya, én is betudok mutatkozni! – forgatta meg a szemeit Angelo.
Akkor biztos nem ő a leendő férjem, hisz Isabella a középső gyerekként emlegette.
– Gyere csak beljebb, ne álljunk itt a küszöbön! – fogta meg a kezem Isabella, aztán beljebb húzott.
Angelo rám mosolygott, és kiment az őrökhöz. Isabella a nappaliba vezetett, és lenyomott egy kanapéra. A berendezés egyszerűen varázslatos volt.
– Készítettem apró süteményeket, úgy hallottam, hogy édesszájú vagy! – rántott ki az ámulatból Isabella.
A kisasztalra néztem, amin volt üdítő, víz és egy halom sütemény.
– Jól hallottad!
Kuncogva töltött nekem egy pohár citromos vizet, és a kezembe nyomta.
– A férjem és a nagyobbik fiam csak estére térnek haza, mert valami dolguk van, de a vacsoránál már találkozhatsz velük! – mondta kedvesen Isabella.
– Rendben!
– Anyánk mindig ilyen túlbuzgó, majd megszokod! – ült le a másik kanapéra Angelo.
– Na, de fiam! – korholta le vigyorogva Isabella, mire Angelo mosolyogva megvonta a vállát.
Elképesztő volt köztük a kötelék, hiába ők a La Nostra Famiglia családja, egyszerűen a szeretet tapintható a levegőben.
– Na, de mesélj magadról kedvesem! Nagyon keveset tudunk rólad! – fordult felém kíváncsian Isabella.
– Öhm...
– Anya, hagyd már, csak most érkezett, majd mesél magáról! Úgy is lesz időd megismerni! – próbálta menteni a helyzetet Angelo.
Rámosolyogtam köszönetképp, de ő csak megvonta a vállát.
– Csak ketten vagytok testvérek?
– Nem, még van egy húgunk is! – válaszolta meg kedvesen a kérdésem.
– Hűha, nekem nincsen testvérem, szóval nekem szokatlan, hogy ennyien vagytok!
– Kedvesem, már te is a családhoz tartozol! – szorította meg a kezemet Isabella.
– Köszönöm...
Ezután hárman beszélgettünk mindenféléről, vagyis Angelo csak néha szólt közbe, de inkább csak csendben figyelt.

3. fejezet

A vacsora nagyon hamar elérkezett, de előtte az ideiglenes szobámba szaladtam felvenni valami kényelmesebbet. Egy rövidnadrág, egy csinos blúz és egy szandál mellett döntöttem. Sminket nem tettem fel, mert jobban szeretem a természetest. A hajamat kócos kontyban hagytam, hisz így éreztem jónak. Most pedig a konyhában segítek Isabella-nak, akit meglepett, hogy milyen házias vagyok. Angelo az asztalnál ült, csendben telefonozott, amikor nyílt az ajtó, és lábdobogás csapta meg a fülem. Kíváncsian az ajtó felé kaptam a fejem, ahol egy őszülő, öltönyös férfi lépett be először. Tekintélyt parancsoló volt, az egyszer biztos. Angelo talpra ugrott, és eltette a telefonját.
– Apa! – biccentett a férfi felé Angelo.
– Szervusztok! – pillantott végig rajtunk.
Tekintete megállt nálam és elmosolyodott, sőt valami megcsillant a szemeiben, ahogy megpillantott a felesége mellett.
Gyorsan megtöröltem a kezem, és közelebb léptem hozzá. Remegtem és egyben kíváncsi is voltam. Nem sokan találkoznak a La Nostra Famiglia-val, és főleg nem a leendő apósuk.
– Constance, igaz? – kérdezte, pedig látszott rajta, hogy tudja a választ.
– Igen, uram!
– Hagyjuk el a magázódást kedvesem, hisz lassan egy család leszünk! Szólíts nyugodtan Vitto-nak! – mosolygott rám kedvesen, ami meglepett.
– Rendben!
– Elnézést a késesért! – sietett be egy másik ajtón egy fiatal lány.
Maga volt a megtestesült gyönyörűség. Vállig érő fekete haja, csillogó zöld szemei és napbarnított bőre volt. Karcsú testét egy lenge nyári ruha fedte. Megtorpant, ahogy észrevett, és halkan felsikkantva a nyakamba vetette magát. Nevetve tartottam meg magunkat.
– Lucilla, ne törd össze Constance-t! – mondta mosolyogva Vitto.
– Jaj, ne haragudj! Csak annyira izgatott voltam egésznap, hisz csak pár képet láttunk rólad és... hűha, sokkal, de sokkal szebb vagy élőben! – lépett hátra egyet Lucilla.
– Köszönöm, de azt hiszem, melletted elbújhatok!
– Jaj, maradj már! – mondta kuncogva.
Aztán belépett ő. Még a lélegzetem is elakadt, ahogy megpillantottam. Fekete haja, barna szemei, borostás arca és napbarnított bőre volt. Testét fekete farmer, fehér ing és bőrdzseki fedte. Szóval ő a leendő La Cosa Famiglia, vagyis a vőlegényem. A tekintete azonnal rám villant, és ahogy végignézett rajtam, mintha felperzselte volna a bőröm.
– Apa beszélnünk kell, most! – mondta mély hangon, aztán kifordult a konyhából.
– Elnézést, biztos valami kis apróság! – mosolygott ránk, aztán a fia után sietett.
Csalódott lettem, de nem tudom, hogy miért. Talán, mert még csak annyit sem mondott nekem, hogy szia? Sóhajtva fordultam vissza a pulthoz. Egy-egy kéz siklott a vállaimra. Lucilla és Isabella biztatóan rám mosolyogtak, ezután Lucilla egész vacsora alatt csacsogott. Vitto és a fia nem jöttek vissza, de így is elég hangulatos volt. Angelo igazán kedves volt velem, ahogy a többiek is. A vacsora befejeztével Isabella elküldött lepihenni, mert állítása szerint hosszú napom volt. Nem tiltakoztam, hisz tényleg fáradt voltam. Felsiettem a szobámba, és ledőltem az ágyra. A kezembe vettem a telefonomat, amin sok üzenet, de annál több nem fogadott hívás volt. Természetesen mind Theresa-tól és Mathilde-tól érkezett. Válaszoltam nekik, hogy minden rendben, és hogy majd holnap beszélünk. Ezután felkaptam a pizsamának ítélt topot és rövidnadrágot, majd a fürdőbe mentem. A fürdőszoba ízlésesen volt berendezve, de inkább nem nézelődtem, hanem ledobáltam a ruháimat, és beálltam a zuhany alá. A forró víz perceken át folyt rám, ami teljesen ellazított. Miközben fürödtem, egy ötlet fogalmazódott meg bennem. Nem is láttam a ház nagy részét, de inkább elvetettem azt az ötletet, hogy az éjszaka fedezzem fel ezt a palotát. Zuhanyzás után az ágyba vetettem magam, majd azonnal elnyelt az álom.

4. fejezet

Másnap reggel frissen ébredtem. A hatalmas ablakon beáramlott a napfény, ami még jobban felvidított. Meg kell még szoknom, hogy itt majdnem mindig süt a nap. Kifésültem a hajamat, aztán lazán befontam. Kiválasztottam a mai öltözékem, ami egy fehér topból és egy farmer rövidnadrágból állt. Mezítláb indultam neki a háznak. A telefonomon lecsekkoltam, hogy mennyi az idő. 7:30. Úgy látszik, itt nincsenek fent korán. Mivel iszonyat jó idő volt, úgy gondoltam, hogy kimegyek az udvarba. A konyhából pont oda nyílt egy üvegajtó. Nagy nehezen eltoltam, és kiléptem a gránittal kirakott padlóra. Egy hatalmas medence tárult elém. Döbbenten kerekedtek el a szemeim, amikor egy nagy darab, fehér kutya rohant felém. Azonnal körbe szaglászott, aztán farkcsóválva leült elém.
– Milyen szép vagy!
Leguggoltam hozzá és megsimogattam a buksiját, mire kidugta a nyelvét. Kuncogva néztem meg a nyakörvén lévő bilétát.
– Alto... Szóval fiú vagy! Milyen kis cuki vagy!
Azonnal eldobta előttem magát, ami miatt nevetni kezdtem. Miközben simogattam, nyalogatta a lábamat.
– Jól van, nagyfiú!
Hirtelen talpra ugrott – ezzel engem feldöntve –, és mögém szaladt. Megfordultam, és teljesen lesokkolódtam. Ő állt a nyitott ajtóban, miközben simogatta Alto-t. Csak egy melegítő nadrág lógott alacsonyan a csípőjén, ami miatt láthattam a felső testén lévő hatalmas tetoválást, ami a karjára is átterjed. Felém pillantott, aztán mondott valamit olaszul Alto-nak, aki visszaszaladt hozzám, és nyalogatni kezdte az arcomat. Kuncogva simogattam a hátát. Mire újra a leendő vőlegényem felé pillantottam, ő már nem állt az ajtóban.
– Constance, Jézus, minden oké? – lépett ki nevetve az ajtón Angelo.
Egy melegítőt és egy szürke pólót viselt.