Nathalia Holt

Okos csajok

Kémnők a CIA-ban

részlet

Corvina

© Nathalia Holt, 2022
This edition published by arrangement with G. P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Árokszállásy Zoltán, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Nathalia Holt: Wise Gals. The Spies Who Built the CIA and Changed the Future of Espionage,
G. P. Putnam’s Sons, New York, 2022

Könyv- és borítóterv: Karcagi Klára
A borítón felhasznált kép forrása: Wikipedia

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6926 7

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Azoknak a nőknek, akik láthatatlanul végzik

felbecsülhetetlenül értékes munkájukat;

valamint Laurie-nak

Tartalom

A szerző jegyzete

1953. november

I. „Elég furcsa egy mesterség”

1. A Jessica-akció (1934–1944)

2. Brüsszeli megbízatás (1944–1945)

3. A vérfarkas (1945)

II. „Nemszeretem cselekedetek”

4. Célpontváltás (1946)

5. A Belladonna-akció (1946)

6. Zűrzavar a háború után (1947)

7. Egy végzetes repülőút (1948)

III. „Beférkőzik az álmaidba”

8. Egy meglepő robbantás (1949)

9. Irány a Közel-Kelet (1950)

10. A bigyó (1951)

11. Itt lőnek! (1952)

12. Az Alsószoknya-alosztály (1953)

IV. „Sötétben tapogatózva”

13. Liz és a vadászgép (1954)

14. A szuezi válság (1956)

15. A Szputnyik (1957)

16. Puccs és partraszállás (1958)

17. Ismét az ukránok (1959)

V. „Egy férfi műve”

18. Gary Powers lelövetése (1960)

19. Kudarc a Disznó-öbölben (1961)

20. A kubai rakétaválság (1962)

21. Beköszönt a számítógép kora (1965–1972)

Epilógus: Államtitkok

Köszönetnyilvánítás

Névmutató

A szerző jegyzete

Az „okos csajok” már nincsenek közöttünk, hogy maguk beszélhetnék el a történetüket, most mégis mesélni fognak. Ezt a könyvet ugyanis az általuk hátrahagyott anyagokból szedtem össze: naplókból, levelekből, interjúkból, jelentésekből, feljegyzésekből, noteszlapokból és fényképekből. E forrásokon kívül a CIA dokumentumokat bocsátott rendelkezésemre ezeknek a nőknek a pályafutásáról és az általuk elvégzett feladatokról. A könyv teljes anyaga megfelel az információs szabadságról szóló törvénynek. Tekintélyes hányadát a már visszavonult vagy még aktív CIA-tisztviselők történetei és visszaemlékezései teszik ki. Ehhez a könyvhöz azonban ugyanúgy névtelenül járultak hozzá, mint ahogyan a munkájukat is végzik, ezért a nevük csak cenzúrázva szerepel a források között, és a saját történeteiket jobbára ki kellett hagynom, noha azok sem lennének érdektelenek.

A történelmi események tanúinak beszámolói gyakorta szubjektívek. Ennek ellensúlyozására több országból beszerzett levéltári anyagokat vettem igénybe, hogy az interjúk anyaga minél tényszerűbb legyen. Előfordult azonban az is, hogy egy-egy interjút nem lehetett külső forrásokkal alátámasztani. Ilyenkor fontolóra vettem egyéb bizonyítékokat, és gondosan ellenőriztem a dátumokat, hogy eldönthessem: ezeket is belevegyem-e a könyvbe.

A könyvben szereplő személyek gondolatairól és érzéseiről személyes anyagaik, illetve az őket ismerőkkel készített interjúk alapján alkottam képet. Minden idézet elsődleges forrásból származik.

Maguk az okos csajok bizonyára nem gondolták volna, hogy egy ilyen könyv valaha megjelenhet. Idősebb korukban tanúi lehettek, hogy férfi kollégáikról már számtalan életrajz jelenik meg, miközben az ő életüket és tevékenységüket nem örökíti meg senki. Kár, hogy a történetüket nem lehetett elbeszélni, amíg még itt voltak közöttünk, mivel a CIA mindaddig nem volt hajlandó nyilvánosságra hozni sem a személyazonosságukat, sem a szervezetben végzett munkájukat. Meg kellett halniuk ahhoz, hogy mindezt teljes egészében megismerhessük.

„Bújj a szemem mögé,

hogy úgy láthass engem, amint én magam;

mert én oda rejtőztem, ahová te nem láthatsz be.”

(Dzsalál ad-Dín Muhammad Rúmi)

1953. november

Nők kis csoportja gyülekezett nem messze a Fehér Háztól, hogy megbeszéljék az amerikai hírszerzés nem éppen fényes jövőjét. Az elmúlt éveket az újszülött kémszervezet, a CIA (Central Intelligence Agency, azaz Központi Hírszerző Ügynökség) megalakításával töltötték, eleddig járatlan utat törve a nők számára, hogy férfiakkal vállvetve vehessenek részt fontos és veszélyes akciókban. Oroszlánrészük volt mindazon információknak a beszerzésében, melyeknek segítségével a szövetségesek megnyerték a második világháborút, most pedig már ott találták magukat a hidegháború frontvonalában, kiterjesztve kémhálózatukat az egész világra. Pillanatnyilag azonban ezeknek az „alapító anyáknak” ritka alkalmuk nyílt az önvizsgálatra – és amit láttak, dühítő volt.

Eloise Page nem az a nő volt, aki hajlamos a dühkitörésekre. A barátai szerint inkább fagyossá vált, mint dühössé, amikor felzaklatták valamivel. Mindig pontosan tudta, mi helyes és mi nem, és sohasem habozott rászólni azokra, akik átlépték a határt. Mégis ma, ezen a Washingtonban szokatlanul szép napon erősen felindult állapotba került.

Eloise és 22 nőből álló csapata a CIA-nál az elmúlt pár hónapban egy látszólag elérhetetlen célt próbált megvalósítani: felszámolni szeretett munkahelyükön a nemi diszkriminációt. A nők hiába végezték ugyanazt a munkát, mint férfi kollégáik – hangoztatták Eloise-ék –, mégsem kapták meg ugyanazt a fizetést és elismerést, mint amazok. Ez pedig tarthatatlan volt. A helyzet megváltoztatásának érdekében gondosan dokumentálták a nők tevékenységét a szervezetnél az eltelt pár évben, a merész vállalkozásokat, az óriási felelősséget. Ezek a nők mindent megtettek Amerika biztonságának védelméért. Akadt, aki még az életét is adta érte.

Eloise és társai tudták, hogy nem lesz könnyű a férfiakéval egyenlő fizetést és elismerést kiharcolniuk. Esténként találkoztak, munka után, és szorgosan gyűjtögették az adatokat és eseteket, melyekkel meggyőzhetnék feletteseiket a CIA-nál. A csoportot hivatalosan Szakértő Nők Bizottságának nevezték, de a cégnél mindenki csak Alsószoknya-alosztálynak becézte őket. Nem szerették ezt a gúnynevet, de azért maguk is használták – csak hogy el ne felejtsék, valójában mi ellen harcolnak.

Eloise éveket töltött külföldi CIA-akciók részeseként, így az előttük álló feladat meglehetősen hétköznapinak tűnt. Adatokat gyűjtöttek a szervezet mindegyik osztályáról, figyelembe vették az összes alkalmazott képzettségét és tapasztalatát, a szikár adatokat személyes történetekkel fűszerezték, majd elkészítették a jelentéseiket. És a titkos akciók során szerzett tapasztalataik oly módon segítették előrehaladásukat, amiről a feletteseik nem is álmodtak volna. Amikor kolléganőket kérdeztek ki, mellőzték az ilyenkor szokásos köntörfalazást, és ténylegesen feltárták, milyen is nőként egy kormányhivatalnak szolgálni.

Nem volt éppen hízelgő, amit találtak.

Újra meg újra kihallatszott kolléganőik hangjából a frusztráció. A fő ok, amiért egy nő otthagyja a CIA-t, nem a férjhezmenetel vagy a terhesség volt, amint ezt számos férfi kolléga feltételezte. Ehelyett az interjúk a nők mélységes elégedetlenségét tárták fel, különösen az előmenetellel kapcsolatban. 1952-ben a CIA állományának már 40%-át tették ki a nők, mégis csak egyötödüknek a fizetése érte el a középszintet (akkor ez évente mintegy 7500 dollár volt), szemben a férfi kollégák 70%-ával.

Nem az volt a gond, hogy a nőknek nincs elegendő felelősségük, hanem az, hogy ezt nem fizetik meg. Számos női alkalmazott rendelkezett magas képzettséggel, és népes csoport tevékenységét irányította, sikeres akciókban vett részt, és többéves tapasztalattal rendelkezett. Sok esetben élvezték férfi kollégáik támogatását, valamint a főnökeik ajánlását is – mégsem kaptak fizetésemelést.

Amint körülnézett a teremben, Eloise rájött, hogy eddig még sohasem működött együtt nőkkel ilyen szorosan. Akárhová sodorta is a sors: Londonba, Brüsszelbe, Párizsba vagy Washingtonba, mindenütt férfiak vették körül. Korábban nem is ismerte ilyen közelről a kolléganőit. Eleve (már csak a hivatásuknál fogva is) rejtőzködő csoportot képeztek, és meglehetősen zűrös helyekre szóródtak szét a világban. Az Alsószoknya-alosztály viszont alkalmat teremtett neki és kollégáinak a kitárulkozásra úgy is, ahogyan azt a munkájuk többnyire nem tette lehetővé. Amikor a nők élményeit elemezgették a CIA-nál, természetszerűleg megosztották egymással a saját tapasztalataikat. Az egyik kolléganője megkérdezte Eloise-t, miként sikerült kiharcolnia William Donovan tábornoknál, az amerikai hírszerzés atyjánál az előléptetését titkárnőből teljes jogú taggá. Eloise ajkán titokzatos mosollyal azt felelte: – Ó, hát tudtam róla egyet-mást.

Mindenki szerette az eleven Elizabeth Sudmeiert, mindenki csak Liznek hívta. Egy indián rezervátumban nőtt fel Dél-Dakotában, és a barátaival gyakran beszélt a sziú lakota nyelven. Nemrég tette le a tiszthelyettesi vizsgát, és az osztályában ő volt az egyetlen nő, aki első kézből tapasztalhatta meg a nemi különbségeket a CIA továbbképző rendszerében.

Ott volt aztán Mary Hutchison, akit a CIA először elutasított mint „szerződéses feleséget”. Ezzel a minősítéssel a CIA-dolgozók feleségeit illették, akikről eleve azt feltételezték, hogy pusztán a házassága révén nyerhetett alkalmazást és kiképzést a cégnél. Számos nő ilyen szerepben kezdte a pályafutását a CIA-nál, csakhogy Mary több nyelven beszélt, ledoktorált régészetből, és többször is újra jelentkezett, méghozzá elszántan; az isten is kémnőnek teremtette. Példamutató teljesítményére már igazán felfigyelhettek volna a CIA nagyfőnökei is.

Eloise mindőjük közül a csoport elnöknőjéhez, Adelaide Hawkinshoz (becenevén Addyhez) állt a legközelebb. Egyidősek voltak, egy-egy déli kisvárosból származtak, és mindketten még a második világháborúban csatlakoztak a CIA-hoz, mielőtt az tulajdonképpen létezett volna, hiszen még OSS (Office of Strategic Services, azaz Stratégiai Feladatok Irodája) néven futott. Jó barátok voltak, Eloise mégis úgy érezte, hogy Addy irigykedik rá a külföldi megbízatásaiért. Ő maga éveket töltött el Európában, az elvált nőként három gyermeket nevelő Addy viszont ki sem tehette a lábát Amerikából. Az sem számított, hogy a gyerekei már felnőttek, noha a hasonló helyzetű apák nyugodtan dolgozhattak külföldön, és hogy Addy képzettsége bőven elegendő lett volna ilyen feladatok elvégzéséhez. Addy anya volt, tehát nem mehetett külföldre, punktum. Addyt bosszantotta a cégnek ez a következetlensége, és remélte, hogy az Alsószoknya-alosztálynál végzett tevékenységével majd csak kiharcolhat magának egy külföldi megbízatást.

Külföldre menni persze veszélyes volt. A csoport néhány tagja ismert egy nőt, aki nem lehetett közöttük aznap: Jane Burrellt, aki a kemény, sikeres CIA-alkalmazott mintaképe volt. Francia- és Németországban nem egy kettős ügynökkel kellett megbirkóznia, elbűvölnie veszedelmes orgyilkosokat, és több tucat nácit küldött a halálba.

Jane sikeres példájára hivatkozva miként érhette el célját az Alsószoknya-alosztály? Adva volt néhány okos nő, akik ezt a pillanatot ragadták meg 1953-ban, hogy átformálják az évekkel korábban alapított céget. Nem csupán a kollégáik számítottak rájuk, hanem maga a CIA is. Tehetséges nők hagyták ott a céget, márpedig minden elégedetlen alkalmazott veszélyeztette az amerikai hírszerzés jövőjét.

A csoportban ott volt a lehetőség és a küldetéstudat, és a férfi főnökök is átérezték már sorsdöntő tapasztalataiknak a súlyát. A tét magas volt, ellenfeleik pedig könyörtelenek. – Ne felejtsük el, miként jött létre – mondta az egyik férfi az Alsószoknya-alosztályra utalva – egy maroknyi okos lány miatt.

I. rész
„Elég furcsa egy mesterség”

1. fejezet
A Jessica-akció

(1934–1944)

Az üzenet akár az életébe is kerülhetett valakinek. Berlinből küldték Lisszabonon át Normandiába, aztán az ottani parton elcsaklizták, és tovább küldték a Bletchley-be. Itt addig facsargatták, amíg jószerével felismerhetetlenné nem vált, majd továbbították Amerikába. Washingtonban is babráltak vele egy kicsit, mielőtt elküldték volna Londonba, majd onnan vissza, Franciaországba. Az irat ezután elmerült azoknak a titkos üzeneteknek a tengerében, melyből a hírszerzés halászta ki az értesüléseit a második világháború alatt. Végül 1943. december 20-án, Normandiában Jane Burrell titkos ügynöknő megkapta az üzenetet, és kiókumlálta belőle a betűtengerbe rejtett nevet: Carl Eitelét.

………

Carl Eitelnek még volt néhány neve. Tíz évvel korábban, amikor még pincérként dolgozott a Németország és New York között közlekedő Bremen hajón, Charles Rene Gressként ismerték. Órákat töltött el New Yorkban azzal, hogy részletesen leírta a város kikötőit a jegyzetfüzetébe, különös tekintettel az erődítményekre és a repülőtéri összeköttetésekre. A városba beérve útja a Roxy moziba vezetett, majd megivott egy sört a német nevű Vaterland kávéházban, a 86. utca és a 2. sugárút sarkán. Nyugodtan, jókedvűen rótta az utcákat, meg-megállva minden könyvárusnál. Nem olvasnivalót keresett, hanem műszaki folyóiratokat vásárolt tucatjával, konkrétabb témájuktól függetlenül. Ez ugyan kissé szokatlan volt, ám akkor senkinek sem tűnt fel. Végül is 1934-et írtunk, és Amerika határai ekkor még nyitva álltak a nyugat-európaiak előtt – még akkor is, ha furcsa vonzalmat árultak el a műszaki cikkek iránt.

New York-i szállodájában Eitel magához vett egy kis gipszet, és jó puhára nyomogatta az ujjaival. Ezután egy keveset egy vízzel félig töltött pohárba pottyantott, majd a levet addig kavargatta, amíg mustársárga színű nem lett. Fogpiszkálót mártott a sűrű folyadékba, aztán egy papírlapra mondatokat írt vele. Ezek hamar elhomályosultak, amint a lé megszáradt a papíron, így az nemsokára ismét üresnek látszott. Eitel ezután erre a látszólag üres papírlapra írt egy teljesen ártalmatlan levelet Németországba, melyben beszámolt manhattani életéről és erős honvágyáról. Ám a levél alatt rejtőzködő titkos üzenet messze nem volt ennyire ártatlan.

Eitel valójában a német hírszerzésnek, az Abwehrnek dolgozott, részletes jelentéseket írt annak az országnak a műszaki felkészültségéről, amellyel hazája hamarosan hadba készült lépni. A két világháború közötti kényes korszakban azonban ennél fontosabb dolga is akadt Amerikában: új ügynökök beszervezése. 1934 elején például egy Juan Frutos nevű spanyol fiatalembert szipkázott be a német kémhálózatba, aki akkor szintén a Bremen hajón dolgozott hordárként. Egy óceánjáró hajó ideális hely egy Eitelhez hasonló kémnek új ügynökök beszervezésére, hiszen hemzsegtek rajta a mindenféle nyelveken beszélő fiatal emberek, akik sokat utaztak, és pénzre volt szükségük. Frutos örömest dolgozott Eitelnek, még ha nem is látta át a dolog jelentőségét. Az egyik úton úgy nyújtott át Eitelnek egy borítékot, mintha Winston Churchill legsötétebb titkait rejtené. Pedig csak az a szerény kis anyagocska volt benne, amit Eitel kért tőle: több tucatnyi képes levelezőlap: egy-egy francia hadihajót ábrázoltak. Bagatell volt valóban, csakhogy az elkövetkező háborús években még az ilyenek is fontos információt hordozhattak.

A két férfi akkor is tartotta még a kapcsolatot, miután Eitel hazaköltözött New Yorkból Németországba, majd onnan a francia Brestbe, az Amerikához legközelebb eső francia kikötővárosba. Itt Eitelnek gyöngyélete volt, mivel időközben kitört a második világháború, és addigra beértek felderítő munkájának gyümölcsei. Nappal egy igen kellemes helyre, Brest középkori erődjébe járt munkába, utána pedig a kikötőben építgette tovább a maga kémhálózatát a helyi halászbárkák segítségével. Minden nap nyereséges volt, mert ha a hajók nem is hoztak semmi új értesülést a franciák gyanús utazási szokásairól, a zsákmány mindenképp Eitel anyagi helyzetét javította.

Carl Eitel

(az Egyesült Királyság nemzeti archívumából)

Eitel már kopaszodni kezdett és pocakot eresztett, mégis boldog volt, hiszen esténként a kedvesével, Marie Cann-nal vacsorázhatott a bisztróban, amit a halpiacról és az Abwehrtől származó keresetéből vett meg. Még arra is maradt pénze, hogy arany ékszereket vásároljon – no nem épp a szeretőjének, hanem magának. Kerek szemüvegén gyakran megcsillant láncainak és gyűrűinek visszfénye.

Ez az aranyélet azonban egyszer csak véget ért. Eitelt 1943 nyarán Franciaországból Lisszabonba vezényelték, s ő vitte magával Német- és Franciaországban szétszórt hálózatát Portugáliába. Úti okmányai szerint immár Charles Grey volt, francia állampolgár, hogy ha a helyzet úgy hozná, ezeket felmutatva vallhassa magát a szövetségesek hívének. De a poggyásza mélyén ott lapult a német útlevél, egy pisztoly, valamint egy ciánkapszula is.

………

Az Eitel bukásához vezető üzenet első pillantásra ártalmatlannak tűnt. Csupán pár soros volt, olyan, amilyen ezrével érkezett a Bletchley Parkba. Míg Amerika kémhálózata még csak most kezdett kiépülni, a brit MI6 már javában működött, és az itteni kastélyban volt a főhadiszállása. Itt aztán nem voltak elnyomva a nők, hiszen a férfiak többsége a fronton szolgált, és igen szép számban akadtak tanult, különösen a matematikában jártas nők, így aztán Bletchley személyzetének háromnegyedét ők tették ki. A feladatuk a rádióval elfogott rejtjeles üzenetek megfejtése volt.

1940-ben Bletchleyben sikerült megfejteni a németek igen bonyolult titkosírását, az Enigmát – mind a kódokat, mind a rejtjeleket. Ezt a két fogalmat gyakran összekeverik, pedig nem ugyanazt jelentik. A kódolt üzenetben valami mással helyettesítünk egy szót vagy egész kifejezést, míg a rejtjeles üzenetben csak a betűket cseréljük ki. Titkosírást mindkét módszerrel lehet készíteni, de akár egyszerre a kettővel is. A németek ezrével küldték a rejtjeles Enigma-üzeneteket, Bletchley Park pedig térdig gázolt az adatokban, és csak egy töredéküket bírta megfejteni. A szövetségesek arra is hamar rájöttek, hogy a rejtjelek megfejtése ugyan szép teljesítmény, ám önmagában még nem elég.

Kibogozták már egy csomó levél és számsor rejtjeleit, de még mindig nem volt semmi értelmük. Túl sok betűszó is nehezítette az üzenetek megértését, és a szövegek egyes részleteit még helyesen is kellett összerakni egy-egy hosszabb üzenet megfejtéséhez. A kódfejtők elemezték az anyagokat, és kirakós játékként illesztgették össze a részleteket. Amikor ez is megvolt, az összegyűjtött és megfejtett anyagot Ultrának keresztelték el.

A Bletchleyben dolgozók még mindig nem tudták, hogy mit is kezdjenek az Ultrával. Megpróbálták osztályozni, majd továbbítani magas rangú brit hírszerzőknek, illetve az újonnan létrehozott amerikai kémszolgálatnak, hátha ők hasznát tudják venni az elfogott üzeneteknek. Ezeket szigorúan titkos anyagként kezelték, és csak igen kevesek számára tették hozzáférhetővé. Azért nevezték el Ultrának, mert az értékes háborús információt még a legmagasabb szintű brit híranyagnál is fontosabbnak tartották, a legfontosabbnak a szövetségesek kezében.

Közben, jó messze az európai frontvonalaktól, egy „okos csaj” éppen a maga szekérderéknyi titkos üzenetével bajlódott.

………

Hónapokkal Eitel Portugáliába érkezése előtt Washingtonban valaki megfejtette a nevét egy kódolt üzenetben. Tél volt éppen, dermesztő hideg, Adelaide Hawkins mégis verejtékezett a munkahelyén. Azt hihetnénk, hogy a rá nehezedő nyomás miatt: a kódfejtő részleg vezetőjeként több tucat embert vett fel, tanított be és irányított. Ez a központ üzeneteket fejtett meg, majd küldött tovább a világ minden tájára, aztán dekódolta a válaszokat is, és továbbította az illetékeseknek. Addy munkahelye nem hasonlított az elegáns Bletchley Parkhoz az óceán túloldalán. Az amerikai kódfejtés zöme a második világháború alatt a hadsereg, illetve a hadiflotta felderítő osztályaihoz tartozott. Addy munkája ettől nagyban különbözött, de hosszú távon is jelentőséggel bírt. Olyan amerikai kísérlet frontvonalában dolgozott, amely később a nemzet hírszerzésévé terebélyesedett.

Addy alapító tagja volt egy egyelőre az elismertetéséért küzdő csoportnak: az OSS nevű, még gyerekcipőben járó hírszerző intézménynek. Akkor még ez volt a világ legfiatalabb ilyen jellegű szervezete, és messze a legtökéletlenebb is. Mindenesetre össze sem lehetett hasonlítani a jól megalapozott brit hírszerző szolgálattal, azzal a kiterjedt szervezettel, amelyet a belföldi munkát végző MI5-re és a külföldön tevékenykedő MI6-ra osztottak fel. Most már azonban Amerikában is egyre sürgetőbbé vált az igény a hírszerzés megszervezésére a világ minden sarkából.

Ezen az 1943 februári szombaton az OSS központjában nem a munka nehézsége izzasztotta meg Addyt, hanem a levegőtlen pincehelyiség, ahová beszorították őt és csapatát. Itt nem volt szellőzés, és a terem tele volt egymás hegyén-hátán dolgozó fiatalokkal, akik egy-egy siker nyomán indiántáncot jártak, olykor még dalra is fakadtak. Most azonban senki sem énekelt, mert túl meleg volt idelent. Aztán nagy zajjal kivágódott az ajtó, és becsörtetett rajta William Donovan tábornok.

Donovant viccesen Vad Vilinek becézték, pedig erre az elnevezésre nemigen szolgált rá. Egykor katolikus papnak készült, és nem vitte túlzásba a dohányzást és az ivást sem. Hatvanéves volt, megfontoltan beszélt. Kerek képe, őszes haja, kék szeme pedig bölcsességről árulkodott. Éppen nagy élettapasztalata és egyéniségének súlya miatt nevezték ki az OSS vezetőjévé.

Miután belépett a terembe, megjegyezte: – Milyen rémes hőség van itt!

– Az bizony – felelte bánatosan Addy. – Az ablakok zárva, a karbantartók félbehagyták a munkát a légkondin, úgyhogy nem is tudom, mitévők lehetnénk – mutatott körbe, az utcaszinten elhelyezkedő ablakokra: valóban nem tűntek kinyithatónak.

Addy az izzasztó pincében szenvedett ugyan, de ritkán panaszkodott. Harmincéves volt, férjezett, volt három kisgyermeke, és imádta a munkáját. 1941-ben eredetileg azért lépett be az OSS-be, hogy megszabaduljon a rémes természetű anyósától, aki azután költözött hozzájuk, hogy Addy férjét külföldi szolgálatra küldték. Azóta viszont nagyon megszerette a munkáját, és itt pótolhatatlannak érezhette magát.

Adelaide Hawkins 1941-ben

(az Adelaide Hawkins alapítvány engedélyével)

Ült az asztalánál, és az előtte tornyosuló papírhalmazra bámult. „Az életünkért harcolunk” – gondolta. „De meg fogom tudni csinálni”. Ám amikor a külföldön szenvedő honfitársaira gondolt, lelkifurdalást érzett. Ha őszinte akart lenni magához, be kellett vallania, hogy sohasem érezte magát annyira boldognak, mint a második világháború alatt.

Mint mindenki másé ebben az intézményben, Addy munkája is titkos volt; a családjában senkinek sem köthette az orrára, hogy mit is dolgozik a szervezetnél. A külvilág, még a közeli rokonság számára is pusztán egyszerű irodista volt. Addyt nem is nagyon faggatta senki. – Jé, tényleg? – kérdezték, amikor értesültek róla, hogy afféle aktakukac. Számára nem volt nehéz feltűnés nélkül élni. Bízott benne, hogy minden körülmények között meg fogja őrizni a titkait.

A munka most már jóval többet jelentett számára menedéknél: el sem tudta volna képzelni nélküle az életét. Tudta, hogy a pozíciója kivételes: ilyen fontos helyre nem szoktak nőt felvenni, különösen olyat nem, mint ő: egy nyugat-virginiai kisvárosból jött, és csak érettségije volt. Körülötte csupa férfi dolgozott a legpatinásabb amerikai egyetemek diplomáival: ügyvédek, egyetemi tanárok, újságírók. Csak idő kérdése volt, mikor szerződtetnek egy férfit az ő helyére is, hogy aztán ő majd a helyetteseként dolgozzék tovább. Már suttogtak is az esetleges leváltásáról, és Addy tudta, hogy nélkülözhetetlenné kell tennie magát, ha meg akarja tartani a pozícióját. Most azonban épp nem fogott az agya a nagy melegtől.

– Maguk túl fiatalok ahhoz, hogy ilyen körülmények között dolgozzanak – állapította meg Donovan, miután körülnézett, majd indult vissza a maga szobájába. Addy feltételezte, hogy majd telefonál a karbantartóknak. Ehelyett kisvártatva egy barna cipő berúgta kintről az egyik ablakot, és Addy asztalát elborították az üvegcserepek. Ő pedig csak állt, tátott szájjal.

– Még jó, hogy nem ültem le – jegyezte meg.

Az alkalmazott megoldás méltó volt egy igazi Vad Vilihez: határozott, azonnali, és bizonyos tekintetben könyörtelen. Donovan olykor a korát meghazudtolóan viselkedett. – Ó, ezt bárki megtette volna – mondta gyakran, miközben lángolt az arca az izgalomtól, amikor egy akció sikeréről beszélt. Valójában kivételesen rátermett volt.

Ebben a pillanatban Donovan úgy fel volt ajzva, akár egy kamasz. Ami pedig Addyt illeti, megfejtett egy újabb üzenetet, aztán leírta, majd ismét rejtjelezte, hogy így mehessen el Londonba, majd onnan tovább, Jane Burrellhez Franciaországba. Donovan pedig hamarosan átkelt az óceánon, ahol a következő néhány évben egy új, behatolásra és megtévesztésre szakosodott kémcsoportot kellett megszerveznie.

………

Mielőtt Franklin Delano Roosevelt elnök megbízta volna Donovant azzal, hogy hozza létre az OSS-t (majd annak elit alakulatát, az X-2-t) a semmiből, az Egyesült Államoknak egyáltalán nem is volt kémszervezete. Már az első világháborús rejtjelfejtő csapat, a Fekete Kamara maradványait is felszámolták. Maradt néhány felderítő részleg a hadseregnél, a hadiflottánál, a pénzügy- és külügyminisztériumnál, de nem működtek együtt. Ezen változtatni kellett, miután Amerika csatlakozott az európai szövetséges hatalmakhoz a tengelyhatalmak ellenében. Igen ám, de hogyan?

Donovan ízig-vérig katona volt, de karrierista kollégáival ellentétben nem volt sem a ceremóniák, sem a hierarchia híve, a kitüntetések meg aztán végképp hidegen hagyták. Mindenki tudta róla, hogy az első világháborúban megkapta a nagyra tartott francia Hadikeresztet. Az már nem volt közismert, hogy addig nem volt hajlandó átvenni a kitüntetést, amíg oda nem ítélték egy zsidó fiatalembernek is, aki éppúgy rászolgált, mint ő.

Donovan ugyanakkor kedvelte a szenvedélyes embereket. Többször is kijelentette, hogy stratégiát lehet éppen tanítani, lelkesedést viszont nem. Kereste azokat, akikben az utóbbi megvolt, és olykor meglepő helyeken akadt rájuk. Nem adott sem a társadalmi, sem a katonai rangra, és az OSS kiépítésekor a katonákon kívül beszervezett művészeket, tudósokat, filmsztárokat és egy csomó nőt is. Ennek az első kémszervezetnek a tagjai nyelveket tanultak, megtévesztést, valamint gyilkolást. Egy kívülálló szerint Donovannek leginkább egy „diplomás kocsmai verekedő” felelt volna meg.

Donovan oldalán feltűnt az Eloise Page nevű fiatal nő, aki a barátai Wizzynek becéztek, de a főnöke mindig Page kisasszonynak szólította. A tábornok robusztus, méltóságteljes figura volt, Eloise viszont picike, finom arcvonású, ragyogó szemű és átható tekintetű. 21 éve dacára a világban egy jóval idősebb nő fellépésével bírt eligazodni. Ennek a magabiztosságnak az alapjait még otthon szedte fel, a virginiai Richmondban, annak is egy előkelő, jómódú rétegében, melynek tagjai az első amerikai telepesek leszármazottainak vallották magukat.

Ebben a közösségben már magához a Page családnévhez is bizonyos elvárások kötődtek. Eloise richmondi családtagjai és barátai arra számítottak, hogy majd jó házasságot köt, családot alapít, elegáns környéken fog lakni, és az elvárható társadalmi körökben fog forogni. Ha nem tört volna ki a második világháború, Eloise talán még teljesítette is volna mindezt, bár nem feltétlenül. Nem sokat adott mások elvárásaira, és gyakran jelentette ki az anyjának: – Tudom, hogy mit akarok!

A barátai szerint vezetésre termett. Friss egyetemi diplomájával komoly ambíciói voltak. Valami igazán értelmes elfoglaltságot keresett magának, és bár a munkát rosszul fizették, meg is találta: ő lett Donovan tábornok titkárnője.

Eloise Page

(az Eloise Page alapítvány engedélyével)

Ez a beosztás valójában inkább egy szárnysegédének felelt meg. Eloise nemcsak Donovan levelezését gondozta és gépelte le, hanem közreműködött a megfogalmazásban is, érvekkel szolgált számára, megszervezte az útjait és találkozóit. Tengernyi felelősség volt ez egy olyan fiatal nőnek, aki rendszeresen lekéste a saját találkozóit, Donovan mégis erősen támaszkodott rá. Egy évvel korábban már kulcsszerepet játszott Francia Észak-Afrika Fáklya-akciónak elkeresztelt megtámadásában, ami egyben az Egyesült Királyság és az Egyesült Államok első közös hadművelete volt. Donovan és Eloise sokszor töltött az éjszakába nyúló órákat jelentések és térképek tanulmányozásával, kijelölve az utóbbiakon a partraszállási pontokat, mindezt az OSS értesüléseire támaszkodva.

Eloise kezdetben nem állt ilyen közvetlen kapcsolatban Donovannel. Eleinte erősen tartott tőle, ám csakhamar kiismerte főnökének hangulati ingadozásait, és idővel rájött, hogy tényleg kíváncsi az ő véleményére. A tábornok ugyanúgy szerette megbeszélni vele a katonai és kémkedési stratégiát, mint amilyen szívesen befolyásolta Eloise az ő döntéseit. Donovanről egyébként köztudott volt, hogy csalja a feleségét, de Eloise-zel szigorúan szakmai kapcsolatot ápolt.

Donovan biztos szemmel ismerte fel a fiatal tehetségeket, és Eloise-ben pontosan azt a nőt találta meg, akire szüksége volt. Eloise meglepően határozott és rátermett volt. Déli akcentusával és apró termetével elkényeztetett úrilány benyomását keltette, de az elsőrangúan szabott ruha és a fehér kesztyű markáns egyéniséget takart. Családja és barátai csak annyit tudtak róla, hogy valami titkárnő Londonban, aki a háború után majd biztosan hazatér a megszokott köreibe, valójában viszont már úton volt afelé, hogy első osztályú kémnő legyen belőle.

1943-ban Eloise már javában építgette az X-2-t, a kémelhárítók elit csapatát, akik a brit és az amerikai felderítés kapcsolatáért is felelősek voltak. Ide csak kivételes személyek kerülhettek be. A csoport tagjai nemcsak fontos hadititkok ismerői voltak, hanem jogukban állt katonai akciókat is megvétózni, méghozzá indoklás nélkül. Az amerikai kémelhárítás tevékenységét a második világháború utolsó éveiben már ennek a csoportnak az elképzelései határozták meg. Amikor pedig Carl Eitel neve kétszer is megjárta az utat Amerika és Nagy-Britannia között, Eloise és Donovan is tudta, hogy újdonsült X-2-es ügynökeik végre munkához láthatnak Normandiában.

………

Jane Wallis sohasem gondolta volna, hogy valaha is Franciaországban fog élni. Amikor 1941-ben állami munkára jelentkezett, a kérdőív egyik kérdése ez volt: „Elmenne-e külföldre? A) esetenként, B) gyakorta, C) állandó jelleggel”. Ő akkor az „esetenkéntet” jelölte be, mert minél kevesebbet szeretett volna utazni. Aztán a dolgok valahogy másképp alakultak.

Az Iowában született és nevelkedett Jane a nyelvtanulásban lelt menedéket. Idővel perfekt francia lett, a nyelvet Montrealban és Párizsban sajátította el, majd beutazta Német-, Olasz- és Spanyolországot. Intelligens volt, 1933-ban diplomát szerzett angol és francia irodalomból a massachusettsi Smith magánegyetemen. A családja szellemes, csinos lánynak tartotta. Barna haja ragyogó kék szemmel és éles ésszel párosult.

Diploma után azonnal megszökött hazulról, és feleségül ment David Burrellhez. Akkor úgy gondolta, hogy vége szakad az utazásoknak, és további élete nem a nyelvművelés, hanem a háziasszonyi és anyai teendők jegyében telik.

A remélt gyermekek azonban sohasem születtek meg, és a házat nem csak gyerekzsivaj nem verte fel, Jane magára is maradt, mivel a férje bevonult katonának. Sok más asszonyhoz hasonlóan ő is ki akarta venni a maga részét a második világháborúból. Amerika női munkaereje a másfélszeresére duzzadt 1940–45 között, most már a férjes nők egynegyede dolgozott valamilyen munkahelyen. Jane 1942-ben csatlakozott hozzájuk: irodista lett az OSS-nél, évi 1440 dolláros fizetéssel. (A vele azonos munkát végző és hasonló képzettségű férfiak kezdő fizetése évi 4600 dollár volt.)

Jane Burrell a párizsi Bois de Boulogne-ban, 1945-ben

(a Jane Wallis Burrell alapítvány engedélyével)

Kezdetben az OSS képtárrészlegénél dolgozott, ahol Európa addigra a tengelyhatalmak által megszállt részéből érkeztek fotók, régiónként csoportosítva. A részlegnek több mint egymillió fényképet kellett feldolgoznia, ami akkor, a háború kezdeti, zavaros éveiben igen fontos feladatnak tűnt. Az összes európai kép még évekkel korábban, a boldog békeidőben készült. Most a szövetségesek ezeknek a segítségével próbáltak naprakész térképeket rajzolni azokról a helyekről, ahol csapataik hamarosan harcolni készültek. Az amerikai kormány rádiós és újsághirdetésekben kérte a lakosságot, hogy küldjenek be minél több képet európai nyaralásaikról. A különféle kormányhivatalok folyamatosan további fotókat kértek, ilyen szövegek kíséretében: „Elképzelhető, hogy az ön fotója a megfelelő kezekbe kerülve hatékonyabb fegyver lesz tíz torpedónál vagy húsz tanknál.”

A fényképek alapján célpontokat jelöltek ki, és egyeztették a stratégiát. Jane nagyítóval a kezében vizsgálgatta a fotókat, fontos részleteket keresve. Olykor ismerős helyen találta magát, hiszen még járt is arrafelé Franciaországban. Fárasztó munka volt, jó szem kellett a részletekhez, és türelem a már látott képekhez. Ez azonban olykor látványos eredményre vezetett. Jane például egy amerikai turistának egy német város utcáján készült fényképeit összerakosgatva tudta azonosítani a nácik egy fontos elpusztítandó célpontját.

Jó munkájára hamarosan felfigyeltek a felettesei. James Murphynek, az OSS kémelhárító főnökének imponáltak mind Jane elemzései, mind a nyelvtudása, és úgy döntött, hogy többre is hivatott ennél. Aztán 1943 júliusában Jane kapott a cégétől egy levelet, ami megváltoztatta az életét. Arról szólt, hogy áthelyezik őt a tengeren túlra, azzal a figyelmeztetéssel, hogy „az áthelyezés nem ön, hanem a kormányzat érdekében történik”.

Az OSS akkor tele volt újonc amerikai alkalmazottakkal, akiket jószerével még ki sem próbáltak. A britek eleinte nem is nagyon akartak együttműködni amerikai kollégáikkal, mivel úgy találták, hogy inkább hátráltatják a munkát, mintsem segítenék.

Az X-2 tömörítette az akkori legjobb amerikai kémeket és kommunikációs szakembereket. Ők főként a kémelhárításnak dolgoztak, ami elkülönült a hírszerzéstől, bár kapcsolatban állt vele. Míg a kémek információkat szereznek be rejtett utakon, a kémelhárítók igyekeznek ezeket megsemmisíteni. Az X-2 pedig keményen dolgozott azon, hogy felszámolja a szövetséges tevékenységet akadályozni kívánó ellenséges kémhálózatot a második világháborúban.

Jane-nek ezentúl nem pár éve készült fotókat kellett nézegetnie, hanem belecsöppent a jelenbe. Személyesen járta az eddig fényképen tanulmányozott városokat és tájakat, és csak ritkán tévedt el. Az X-2-től kapott értesülések merőben különböztek a fényképektől, hiszen ez volt az egyetlen részleg, amelyik Ultra minősítést kapott. Amikor Jane az íróasztalánál ült Normandiában, ahol megkapta az elfogott német üzenetet, benne Eitel nevével, hálát adott a sorsnak, amiért az ilyen kacskaringós utat bejárva végül eljutott hozzá: Bletchleyből Washingtonba, majd onnan az ő kis szobájába. Arra nem gondolt, hogy közben hány hozzá hasonlóan keményen dolgozó nő kezén ment keresztül, akik mind fontos munkát végeztek a háború megnyerésének érdekében.

Hála Donovannek, az X-2 immár tele volt női alkalmazottakkal, és Jane-nek egész kis baráti köre alakult belőlük külföldön. Mindnyájan igen fontosnak tartották a munkájukat, de a részleteket persze egymással sem oszthatták meg. A pozíciójuk kényes volt, mivel a kémeiket maguknak kellett beszervezniük, kiképezniük és irányítaniuk. 1943 vége felé jártunk, és Jane készen állt a kapcsolatfelvételre Eitellel.

A brit hírszerzés fenntartásokkal kezelte a Jane-hez hasonló zöldfülűeket; gyanakodva tekintettek nemcsak rá, hanem az egész X-2-re is. Jane azonban nem most érkezett a hat húszassal. Anyanyelvi szinten beszélt franciául, a frizurája és a sminkje megfelelt a legújabb párizsi divatnak, és mindenütt könnyen kötött új barátságokat. Már igen fiatal korától kezdve remekül alkalmazkodott az új helyzetekhez. A középnyugati kislánytól az egyetemi hallgatón át a tanyán dolgozó háziasszonyig egész sor szerepet eljátszhatott az életben. Most azonban, hogy amerikai kém lehetett Franciaországban, úgy érezte, végre kiteljesedhet.

Az OSS székhelye Normandiában, ahol Jane dolgozott, egy fehérre meszelt, vadszőlővel felfuttatott falú ház volt. Bent, a nappaliban dolgozók előtt különböző országokból származó újságok hevertek, ők maguk pedig olykor lementek a kódfejtő szobává átalakított pincébe. Jane itt tervelte ki a maga stratégiáját.

Carl Eitellel találkozni nem volt valami nehéz. Jane egyik társával olyankor hatolt be a Victor Hugo utca 14. alatti párizsi lakásába, amikor tudta, hogy senkit sem fognak otthon találni. Ügyesen kinyitották az ajtót, a cuccaival nem törődtek (mivel azokat már átkutatták a brit kollégák), aztán leültek, hogy megvárják. Nem kellett sokáig várniuk.

Kiderült, hogy a küldetés nehézsége nem Eitel megtalálásában rejlik (hiszen el sem bújt különösebben), hanem hogy rábeszéljék: dolgozzék inkább nekik. Eitel eleinte nem sokat ismert be. Azt állította, hogy csak két éve dolgozik az Abwehrnek. Szót sem ejtett óceánjáró hajókról meg amerikai kémkedésről, sem más kémek beszervezéséről. Jane erre azzal kezdte fenyegetni, hogy a britek, sőt esetleg a szovjetek kezére adják. A legtöbb német hírszerző bármit megtett volna azért, hogy ne kerüljön a szovjetek kezére, mivel tudta, hogy kínzás, majd halál várna rá. Ez a fenyegetés hatott. Eitel, aki egyébként német apa és francia anya gyermeke volt, és szoros kapcsolatot ápolt zsidó sógornőjével, valójában senkihez sem volt lojális önmagán kívül, így végül hajlandó volt a szövetségeseknek dolgozni.

Ezzel csatlakozott egy fontos hadművelethez, aminek Jane is részese volt, és kettős ügynökökre támaszkodott. Mind az MI5, mind az MI6 beszervezett egy sor átállt német kémet, akiket fel lehetett használni a német hírszerzés ellen. Most az X-2 is csatlakozott ehhez a hadművelethez, amihez maga is verbuvált saját kettős kémeket. Jane ebben szorosan együttműködött feddhetetlen előéletű, teljesen megbízható brit kollégákkal.

Egy másik X-2-es tiszt, a Rhodes-ösztöndíjas, a Cornellt és a Harvardot is megjárt Edward Weismiller hadnagy segítségével kezdte faggatni Eitelt.

– Ki az a John Eikins? – kérdezte tőle Jane.

Eitel döbbenten kérdezte:

– Hát ezt a nevet meg honnan szedte? – Jane persze nem árulta el. A németek nem tudhatták meg, hogy a szövetségesek megfejtették az Enigmát.

Felelet helyett Weismiller egy súlyos aranygyűrűt pottyantott az asztalra. Remek eszköz volt egy ékszerkedvelő férfi lekenyerezésére. Az új csecsebecse birtokában Eitel kiadta annak az embernek a nevét, akivel már kilenc éve dolgozott együtt: Juan Frutosét. Elmondta, hogy ez a spanyol fiatalember használja időnként a John Eikins álnevet az Abwehrtől kapott franciaországi megbízatásai során.

Mihelyt Jane és az X-2 megtudta Frutos nevét, őt is figyelni kezdték. A mostani állomáshelye Cherbourg kikötővárosa volt. Egyszer, amikor a barátnőjével együtt elment hazulról, az amerikaiak betörtek a lakásába, és átfésülték. Találtak is egy doboz igen érdekes levelet. Némelyiket Eitel küldte, ami megerősítette a kapcsolatukat, és egyéb gyanúsakat is – talán a továbbiakban még azonosítandó kémektől, bár azt nem tudhatták, hogy ezeket nem álnéven küldték-e. Fel kellett venni a kapcsolatot Frutosszal is.

Neki sok volt a veszítenivalója. Volt két kisfia, felesége is, szeretője is. Mindazonáltal nem akart elárulni Jane-nek semmit. Ő csak annyit tudott, hogy Eitel szervezte be, de arra sem adott választ, hogy mikor. Arról sem akart tudni, hogy Eitel kém-e egyáltalán, csak annyit mondott, hogy már megfordult a fejében ez a lehetőség. Azt semmiképpen sem akarta beismerni, hogy Franciaországba helyezett ügynök, akinek sokadmagával a tengerparti mozgásokat kell megfigyelnie.

Jane egyre frusztráltabb lett Frutos kikérdezése közben, aki azt próbálta elhitetni vele, hogy nem emlékszik nevekre és dátumokra. Akadozva beszélt, nem bocsátkozott részletekbe, és Spanyolországról hablatyolt valamit. Jane tudta, hogy nemcsak információt kellene szerezni tőle, hanem őt is be kellene szervezni kettős kémnek. Egyértelmű volt, hogy nem egy idealistával állnak szemben, aki rajong Németországért és értékrendjéért. Inkább olyasvalakinek tűnt, aki félti a bőrét. Az ő beszervezéséhez valószínűleg még csak aranygyűrűre sem lesz szükség.

Jane próbálta meggyőzni Frutost, a bizalmába férkőzni. Ígért neki némi pénzt, és azt mondta, a saját érdekét szolgálná, ha átállna az ő oldalukra. Más ügynökök a fejére olvasták: tudják, hogy hazudik, és megjárhatja, ha nem hajlandó együttműködni. Igyekeztek erős nyomást gyakorolni rá, és végül öt nap alatt meg tudták győzni. Az igazi erőpróba azonban még hátra volt.

Jane elgondolkozott azon, mit is ér a legújabb kéme. Egyesek úgy gondolhatták, hogy csak egy jelentéktelen figura a sok közül, apró láncszem a szövetséges hadműveletben. Lojalitása bizonytalan volt, intelligenciája korlátozott. Azonban Jane kollégáinak egy válogatott csoportja egy meglepő méretű invázióra készült. Készült a jövő, amikor ez az ember, mélyen a frontvonal mögött, igenis döntő szerepet játszhat. Ám a diadalra csak akkor lesz esély, ha Jane kézben tudja tartani őt.

………

A kémek futtatása nem könnyű munka. Töviről hegyire át kell látni az akciót, ismerni kell az ellenség pozícióját, valamint a szövetségesek rövid és hosszú távú céljait. Olykor életveszélyes is. A Franciaországban működő kémek egynegyedét, a nőknek pedig még nagyobb hányadát ölték meg. Utóbbiak gyakran váltak a Gestapo célpontjává, és akár egy rádió adó-vevő birtoklásáért is meg lehetett halni.

Jane számos ügynökért volt felelős. Titokban találkozott velük, felmérte a képességeiket, és pontosan meghatározta a szerepüket egy-egy akcióban. Átnézte az Ultra-üzeneteket, hogy biztosítsa az információ helyes továbbítását, és hogy a kémelhárítói az X-2 elvárásainak megfelelően cselekedjenek. Ők továbbították a németeknek az információkat, és azok jó esetben megjelentek az ő kommunikációs rendszerükben is. Jane-nek folyamatosan ellenőriznie kellett az újonnan beszervezett ügynökök lojalitását.

1944 májusában, amikor már minden percben várható volt a szövetséges partraszállás, az Abwehr küldött Frutosnak két rádiót, s arra utasította, hogy jelentse a hajók érkezését, a katonaság létszámát, fegyverzetét, tankjait és tüzérségét. Pompás lehetőség volt ez a szövetséges felderítés számára, de Frutos nem vállalta a felelősséget, és életét féltve mindkét készüléket elrejtette a padláson – azaz használhatatlanná vált.

A brit hírszerzés megpróbálta visszaszerezni Frutos irányítását, majd az X-2 is akcióba lépett. Júliusra sikerült rávenniük a folytatásra. Már túl messzire ment ahhoz, hogy kihátráljon. Jane azon a nyáron kitalált neki egy új nevet – először a Panchót akarta használni, de aztán a Dragoman mellett döntött. A német hírszerzés most már az ilyen nevű ügynök jelentéseit követte nyomon, és Jane minden egyes kontaktussal mindkettőjük életét kockáztatta.

Jane tudta, hogy az időzítés rendkívül fontos ennél az akciónál. Minden olyan nap, amikor Dragoman nem adott életjelt magáról, felkelthette volna a németek gyanúját. Jane izgatottan nézte a Bletchleyből érkező Ultra-üzeneteket, nyomra vezető jeleket keresve. Gyanította, hogy Dragomant figyelik, de el sem tudta képzelni, hogy a szomszédságában élő egyszerű emberek közül ki lehet valójában német kém. Mindenesetre az X-2 azt jelentette, hogy legalább két Abwehr-ügynök lakik ott, akik bármikor rájöhetnek az igazságra. Ha felmerül a gyanú, hogy Frutos a szövetségeseknek dolgozik, a játszmának vége.

Időközben az X-2 nyomát vesztette Dragoman összekötőjének, Eitelnek. Barátainak eldicsekedett azzal, hogy titokban az amerikaiaknak dolgozik, vagyis nem viselkedett éppen diszkréten, ugyanakkor nem jelent meg Párizsban az X-2-vel megbeszélt találkozón. Ráadásul 1944 elején Berlinbe utazott. Mit kereshet ott? – morfondíroztak Jane-nel együtt az X-2 kémei. Az amerikaiak nem tudták, mi lehet ennek a kirándulásnak a célja, mindenesetre gyanakodtak. Amikor Eitelt a visszatérése után letartóztatták és kikérdezték, ellentmondásos és végső soron értékelhetetlen válaszokat adott. Valamit tenni kellett ezzel a megbízhatatlan kettős ügynökkel.

Az X-2 egyik jelentése le is szögezte: „Ha valamelyik beszámolója nem igazolható, akkor ki kell végezni.”

Eitel tehát megbízhatatlanná vált, viszont Dragoman egyre jobb befektetésnek bizonyult. Igen fontos volt, hogy tudjon titkot tartani, mivel Jane kulcsszerepet szánt neki az X-2 következő, legfontosabb akciójában: a Jessica-hadműveletben. Ez része volt a szövetségesek egy nagyobb szabású megtévesztő akciójának.

Ha a szövetségesek sikeres offenzívát akartak indítani Nyugat-Európában az 1944. június 6-i francia partraszállás után, akkor el kellett foglalniuk a fontos francia kikötőket. Ezekből lehetett ellátni a partraszállókat tartalékokkal és hadianyagokkal, miközben nyomultak előre Franciaországon át az új frontokra. Ugyanakkor a németekkel azt kellett elhitetni, hogy a szövetséges csapatok elegen vannak a német szárazföldi haderő féken tartásához, de az azonnali offenzíva megindításához már nem. A szövetségesek a partraszállás normandiai helyszíne mögötti bretagne-i partokra összpontosítottak. Szerencsére Dragoman éppen itt folytatta kettős ügynöki tevékenységét.

Átmenetileg el akarták hitetni a németekkel, hogy a szövetségeseknek fontos Brest bevétele. Megtévesztésük érdekében életnagyságú hajó-, tank- és repülőgépmaketteket helyeztek el a város környékén, aminek az volt a hátulütője, hogy ezek a felfújható tárgyak csak egy bizonyos távolságból látszottak valódinak. A megtévesztésben szerepet kellett játszaniuk a kettős ügynököknek is. Mind a britek, mind az amerikaiak arra utasították őket, hogy küldjenek hamis jelentéseket az Abwehrnek.

Mialatt Jane és az X-2 felkészítette Dragomant arra, hogy álhíreket továbbítson Brest küszöbön álló megtámadásáról, előbb valódi információkat is átadtak neki egyes szövetséges hadműveletekről, hogy bizonyíthassa hasznosságát a németek számára. Izgalmas pillanat volt, hiszen nem szívesen adtak ki a németeknek helytálló adatokat a hadmozdulatokról, Jane azonban tudta, hogy Dragoman ezzel nyerheti el az Abwehr bizalmát. Így aztán a bevezető igazságokkal ágyaztak meg a félrevezetésnek. Nem volt egyszerű feladat, mivel Dragoman korai üzenetei tömörek voltak, ezért ha a továbbiakban hirtelen részletesebbeket küldött volna, az gyanút kelthetett volna. Ezért a terjedelmet fokozatosan növelték 80 szavasról 90-esre, majd még tovább. A németek, akik nem is sejtették, hogy az üzeneteket ellenséges hírszerzők fogalmazták meg, elégedettek voltak.

Jó húzásnak bizonyult a maketthadsereg is. A szövetségesek amúgy könnyen elfoglalták Brestet, és Dragoman kémkedése egyre fontosabbá vált. 1944 decemberében a németek nagy harckocsis támadást indítottak az Ardennekben a szövetségesek megállítására. Frutos az X-2 utasítására erre azzal reagált, hogy torpedóvédő hálók telepítéséről számolt be a szövetséges hajók német tengeralattjárók elleni védelméül, s ezt szállítási útvonalakkal toldotta meg – mindebből egy szó sem volt igaz. A szövegeket persze a szövetségesek fogalmazták meg.

1944 utolsó napjaiban a szövetségeseknek sikerült erősítést küldeniük az Ardennekbe francia kikötőkből, miközben a valóban félelmetes német tengeralattjáró-flotta ott kereste a csapatszállító hajókat, ahová az X-2 csalogatta. Az egyik Dragomanról szóló jelentés megállapította: „Lehet, hogy döntő szerepe volt a német tengeralattjárók megtévesztésében.”

Bizonyos, hogy ezzel az elterelő hadművelettel az OSS és az MI6 kémei számtalan szövetséges katona életét mentették meg.

………

Nem egy 1945-ös jelentés emelte ki Frutos fontos szerepét. Eitelről már nem lehetett hasonló jókat elmondani. Miután Franciaországban letartóztatták, Angliába hurcolták. Az X-2-nek már nem volt szüksége rá, és miután a brit titkosszolgálat kifaggatta, ugyanaz a sors várt rá, mint még számos német kémre a második világháború után. Az ő érdeme volt ugyan, hogy a szövetségeseket elvezette Frutoshoz, de a lojalitása erősen kérdéses volt. Nemigen lehetett róla eldönteni, hogy az X-2-nek vagy az Abwehrnek engedelmeskedik inkább, vagy pedig ingadozik a kettő között. Kikérdezői figyelmesen összevetették a vallomásait, hogy kiderítsék az igazságot, és több tucat fényképet mutattak neki más német kémekről. Sokat elárult kémkedésének kezdeteiről, ám a végéről nemigen. „Mintha három különböző személy lenne”– állapította meg róla az egyik jelentés.

1945 végén a londoni 020-as táborban készült jelentések, ahol Eitelt fogva tartották, még arról számoltak be, hogy jó egészségnek örvend. Ám azt nem lehet tudni, hogy utána pontosan mi történt vele. Sohasem tért vissza a bisztrójába, sem a barátnőjéhez. Csak egy kurta mondat utal a sorsára a dossziéjában: „Szomorú vég egy kettős ügynök számára.” Holmijainak listáján készpénz, ruhanemű és számos arany ékszer szerepel.

Míg 1944 ősze Eitel pályafutása (és élete) végének a kezdete volt, az okos csajok fürödtek a dicsőségben. 1945 elejére beérett a munkájuk gyümölcse. Mialatt azonban Németország teljes veresége már csábító közelségbe került, úgy érezték, a Harmadik Birodalom árnyéka még követi őket.

Eloise-t és Jane-t ugyanaz a kémjelentés nyugtalanította. Egy találkozóról szólt, amelyre 1944. augusztus 10-én került sor a strasbourgi Maison Rouge hotelben, és a német ipar óriásainak, így az IG Farbennek, a Kruppnak, a Leicának, a Messerschmittnek és a Zeissnek a képviselői vettek részt rajta.

1944-ben még a náci párt tagjai számára is világossá vált, hogy Adolf Hitler birodalma bukásra van ítélve. Mindazok, akik mérhetetlenül meggazdagodtak a nácik révén, szerették volna valahogy megmenteni az összegyűjtött hatalmas vagyont. Tervük világos volt: át kell utalni a pénzt svájci bankszámlákra, majd onnan különböző semleges országok pénzintézeteibe. Biztosra vették, hogy a svájciak ezt lehetővé fogják tenni, különösen ha beígérik nekik a profit 5 százalékát. Ha majd rendeződnek a dolgok, ebből a pénzből létre lehet hozni az esetleges Negyedik Birodalmat. Már meg is indult egy titkos mozgalom Európa-szerte a náci kincsek: arany, ékszer, műtárgyak elrejtésére.

Az okos csajok tudták, hogy a nácik megpróbálnak majd észrevétlenek maradni. A tücskökhöz hasonlóan bebújnak a föld alá, és akár évekig várnak, mire újra előjönnek. Ideje volt elkezdeni az ásást.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Balogh-Nagy Erzsébet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Prata – SIL Open Font License