BORÍTÓ

Szerkesztette:

TILL KATALIN

Fedélterv:

HEGYI PÉTER

Copyright © Huszti Gergely, 2020

Borító © Hegyi Péter, 2020

Magyar kiadás © Ciceró Könyvstúdió, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-145-3

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió Kft.

www.cicerokonyvstudio.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Nektek, ti éber álmodók

ELŐSZÓ

MILÓ

Épp csak hogy elindulunk a vár felé, amikor a sziklaperem mögül egy óriás emeli fel fejét. Hunyorogva nézzük, és mire teljes életnagyságában a perem fölé ér, már látom, nem óriás ez, csak egy léghajó. Levegőtől feszülő gömbjét egy hátborzongató minta díszíti: hatalmas fekete rombusz, benne két, vörösen izzó kör. A léghajó méltóságteljesen lebeg előttünk, majd kinyílik az ajtaja, és egy alak lép ki belőle a sziklára, én pedig megszorítom Admira kezét, és csupán ennyit bírok kinyögni:

– Megmenekültünk.

Ahogy a torony tetejéről százágra sugárzó fényben látom közeledni a felénk tartó alakot, minden fáradtságom, fájdalmam és bosszúságom elpárolog, és csak a bizonyosság marad, hogy végre hazajutok. Admirát magammal húzva indulok el megmentőnk felé, és azt hiszem, még soha nem örültem ennyire az én hülye, imádott haveromnak, és alig várom, hogy megkérdezhessem tőle: mi szél hozott, Koffer?

– Megállj, Milán, e baljós mintázatot láttam már valahol – torpan meg a lány, és a ruhámnál fogva ránt vissza, miközben a léghajóra festett rombuszt sasolja.

– Majd a haverom elmondja, mi ez, ha annyira érdekel, de a lényeg, hogy Koffer is befutott végre – fordulok ismét a közeledő alak felé, és bárgyún mosolyogva integetek.

– Nem int vissza néked, bizonyosan ismered? – kérdi Admira, és valahogy nekem is fura, ahogy Koffer komótosan közeledik felénk, mintha nem is éles sziklákon lépkedne, hanem egy flancos hollywoodi vörösszőnyegen. Akár egy celeb, olyan kimért és laza.

– Persze hogy ismerem, ő a Koppola, és együtt indultunk el azon a hídon, bár fingom sincs, azóta hol bujkált.

Pár méterre van csak tőlünk, a torony éles fényénél végre jól megnézhetem magamnak. Új göncben feszít, nem a neonsárga polár meg farmer van rajta, amiben otthonról elindult, hanem valami világos rongyokból csavart lepel, nem mondom, elég farsangi jelmez érzete van.

– Késtél, mint rendesen, de mi ez a röhejes cucc rajtad? – kérdem tőle, túlkiabálva a felettünk forgó torony fémes csikorgását, mire nulla válasz érkezik, ellenben a zseblámpájával a szemembe világít, amitől azonnal elvakulok. – Ez jólesik, haver, csak tudod, nincs sok kedvem a baromságaidhoz, ha meghallod, min mentünk keresztül az elmúlt…

– Téged kerestelek – vág bunkón a szavamba, és már mondanám, hogy mégis ki a jó büdös francot kerestél, ha nem engem, de mire kinyitom a szemem, már nem rám vetül a zseblámpa fénye, hanem a mellettem álló Admirára.

A lány nem szól, de érzem, hogy majrézik, valószínűleg zseblámpát sem látott még soha, Koffer meg nem siet, figyelmesen pásztázza végig a csajt.

– Nem értem, ti ismeritek egymást? – nézek a haveromról a lányra, majd vissza, de Admira úgy szorítja a ruhám szélét, hogy meglepődnék, ha most egy könnyű kacaj kíséretében bevallaná, milyen jól sikerült az átverésem.

– A sonn örülni fog, hogy végre találkoztok – szól ismét a lányhoz, én meg egyre hülyébben érzem magam. Ki az a sonn?

– Bocs, baromarc, de én is itt vagyok, tudod, Milán, a haverod, meg sem kérded, mi van velem? – próbálom elpoénkodni a dolgot, mire zavart kifejezéssel tekint rám, de közben olyan fensőbbségesen, mintha, tudom is én, egy ovis próbálna besorolni elé a büfénél.

– Nem tudom, ki vagy, de rengeteget beszélsz, fiú – int csendre, akár egy igazgató, miközben a léghajóból újabb leples alakok lépnek a hegyre, Koffer pedig csupán a kezével ad jeleket nekik, talán utasítja őket?

– Te, kik ezek a bohócok, és hogy kerülsz ide, áruld már el… – teszek egy újabb gyenge kísérletet, mert tényleg parás kezd lenni, ahogy a csajt mattulja.

– Hová viszel minket? – kérdi tőle Admira, és a hangja elárulja, hogy eléggé megviselték a toronyban történtek.

Koffer előbb felnéz a várra, aztán lassan visszafordítja a fejét, picit megcsavarja az orrát, minta tüsszenteni akarna, ezt a grimaszt jól ismerem tőle, mindig akkor csinálja, ha egy szitu kedvez neki. Egyértelműen csak Admirához beszél, engem simán kiejtett az egyenletből.

– A torony fénye nyomra vezetett, enélkül még hetekig kereshettelek volna. Így viszont a sonn is elégedett lesz, bár nem tudom, ilyennek képzelt-e. Indulhatunk?

Tanácstalanul állok, hogy most kettőnk közül ki a láma, mert olyan az egész, mintha egy játékban az egyik karakter csak egy infót ismételgetne, miközben te dumálgatni akarsz vele.

– Milán, mi lesz vélünk? Szólj valamit, kérlek – fordul felém Admira, a fehér leplesek épp visszafelé tartanak a várból, az alvó szektásokat cipelik, majd miután mellénk érnek, megállnak.

Az egyikük odalép Kofferhez, és a kezébe nyom egy vaskos könyvet, amit a haverom fellapoz, majd egy félmosoly kíséretében becsuk és a hóna alá csap.

– Koppola Ferenc, alias Koffer, a Bláthy Ottóba jársz, a Ménesi út 24-ben laktok, és a macskátokat Cirkálónak hívják. Tavaly egy kuka-challenge alkalmával eltörted a farokcsontodat, amitől fél évig alig bírtál ráülni a retyóra, na, ezt ki más tudja rólad rajtam kívül? – sorolom a hülyeséget, és eskü, nem tudom, miért pont ezekkel az adatokkal próbálom floodolni, hogy végre felismerjen.

Koffer megint zavart arcot vág, egy ideig méreget, a szája némán formál szavakat, ezt biztató jelnek veszem.

– A spamüzenetek, a koordináták, Somlyóbánya, völgyhíd, megvan? A ködben eltűntél…

– Vigyétek a lányt – vág ismét a szavamba, mire a leples őrök elrántják mellőlem Admirát, és bár ő próbálja lerázni őket, hamar legyűrik, és elindulnak vele a léghajó irányába.

– Mi van… nem értem… Koffer, ez most real? – fogytán a hangom, ahogy az ötleteim is.

Válasz nélkül elfordul, és ő is a léghajó felé indul, hóna alatt a könyvvel. Pár könnyű lépést tesz, majd visszanéz rám, és int az engem közrefogó két noobnak.

– Vigyük el őt is. Bolond szegény, de szórakoztató. És… emlékeztet valakire, aki egykor voltam… – Ezzel a két őr erősen megfogja a vállam, és a hajó felé lök, én pedig utolsó erőmet összeszedve úgy ordítok, ahogy csak a torkomon kifér:

– Koppolaaaaaaaaa!

I.

„Testet öltő igaz mester,
gyertyaláng vagy rengetegben,
bárány a farkasveremben,
cseppvíz csak a tengerekben.”

MESTEREK KÖNYVE, II. ÉNEK, 30. VERS

EGY

VULGARUS POKK

Egy végtelenbe nyúló, setét árnyék vetül reánk, testetlen, hideg és fojtogató. Sem szélét, sem hosszát felmérni nem lehet, ha érzésem nem csal, a balsors árnyéka ez, mi azóta oson utánunk, hogy az Éberünnepet ülő Korhosból elmenekültünk. Miközben a kormányzót orvtámadás érte, a mesteralvók szent csontjai az üres légbe emelkedtek, és a holtak csodás távozása hideglelést hozott minden élőre. Azóta olybá tűnik, a világ leesett tengelyéről, és nincs oly erős kéz, mi helyre rakná azt. Nemrég még Korhos főterén, a bitófa alatt vártam sorsom szomorú beteljesülését, és ha nincs a szép harcosleány, Fáta, azóta tán a varjak hegyes csőre tépné dermedt húsomat. Ahogy a pikkelylázas henteslegény, Humbaba sem került volna mellém, ha meg nem váltom egykori hajcsárától Rapor Hellios kikötőjében azon a végzetes napon, mikor a városmester küldetést bízott reám. Bizton el nem indulok Bolla és a fiaim, no meg hőn szeretett borospincém mellől, akármit is ad parancsba Koriolan, ha Rufhus mester rejtélyes úton el nem illan a sekrestyéből, mi dolog e szörnyű bajok egyedüli forrása volt. Hogy a háromnapos ragya verje meg az egészet – köpök hegyesen a csizmám mellé, és torkomat tágra nyitva egy újabb korsó árpasert töltök magamba, majd az üres kupát az asztallaphoz vágom, hogy csak úgy döng belé.

– Hetedik – kiált Humbaba mögülem, ki az ivóverseny kéretlen bírájaként tartja számon, melyikünk bírja tovább bendővel, házigazdánk vagy jómagam. Ellenfelem, a kancsal pásztor erősen bedől, akár vitorlás heves oldalszélben, és miközben nyolcadszor emel teli kupát szájához, mélyeket sóhajt, hogy legyűrje a gyomrából minduntalan feltörő serhabot. Botor módon azt hitte az együgyű, hogy könnyedén legyőz serivásban, hisz nem sejthette, hogy vetélytársa nem csupán egy nevenincs utazó, ki vándorló csapatával szállást koldult pár éjszakára, de Dakorleon cellariusaként közeli barátságot ápol minden ihatóval, a tengervizet leszámítva. Feladta hát magának a leckét, és míg az én fejem alig zsong csak a temérdek italtól, mit fertályóra alatt belétöltöttem, ő már nem soká tűri derékszíja feszülését. Mégsem a győzelem jár eszemben, hanem hogy minden hosszú út rövid lépésekből áll, és elég egyszer lépést véteni, hogy végleg tévútra fussunk, és soha ne leljük meg célunkat. Vajon én mikor vettem rossz irányt? Tán mikor hajóra szálltam Ferrolian felé, hogy a birtokomban levő csontocskán túladva katonákat vegyek magam mellé, vagy már akkor menthetetlen volt ügyem, mikor Dakorleon városkapuját magam mögött hagytam? Hiába, visszafelé nem járhatom eddig megtett utamat, ah, ártó gondolat, sutba véled! Meddő dolog azzal múlatni a drága időt, hogy elképzeljük, mi minden eshetett volna meg, ha nem az, mi valóban megtörtént. Ahogy jóapám mondogatta kedvelt kockajátékáról: addig ábrándozz jósorsodról, míg a kocka ki nem pörög, de ha már nyugton fekszik egyik oldalán, azzal kell beérd, mi számot arca mutat feléd, se többel, se kevesebbel. A megelégedés boldogságod kulcsa eme árnyékvilágon.

– No, Vulgarus uram, lássuk, bírja-e még – böki meg hátamat az egykori henteslegény, mire mérgesen sandítok rá vállam felett, hogy nevemen szólított, és szemöldököm ráncolásával bírom jobb belátásra. – Ó, én balga, már hogyne bírná, hisz nagyivó hírében áll az én barátom, a jó… Toledus – javít előző nyelvbotlásán szállásadónkra nézve, ki kótyagos eszével fel sem érheti, hogy a hentes gyík az elébb elárulta valódi nevem, holott meghagytam néki, hogy idegenek előtt álnéven szólítson, kerülje a feltűnést, és köpenyével takarja el pikkelyeit, ahogy csak bírja.

Korhosból tizenkettedmagammal menekültem, Humbabán, Fátán és a kormányzó katonaszökevény öccsén, Maurice Lappon kívül még nyolc ludovikánius testvér is velünk tartott, kik vezetőjüket látták meg bennem, holott nem vonz sem hatalom, sem rang, de még a parancsszótól is őszintén irtózik szívem. A boroshordóknak, szüreti puttonyoknak és szuszlopóknak parancsolok, ha kell, de az emberek nem oly hűek és őszinték, mint a szőlőszem, és szívesen letaszítják a magasból azt, kit az elébb még vállukon emeltek fejük fölé. Tudtam jól, a kormányzó katonái keresni fognak, hisz maga a főbíra, Voló magiszter ítélkezett felettem, ő kívánta halálomat, és e tervéről bizton nem tett le, miután meglelte Koriolan Kán kihűlt tetemét, kiből őrületemben magam szorítottam ki az utolsó korty levegőt. Egy hazaáruló, egy ereklyetolvaj gyilkos és segédje, a merénylő Ludovik-hívők, no meg a halál torkából őket kimentő zsoldosleány nem tud elrejtőzni észrevétlen, még a mérhetetlen Korhos kacskaringós utcáin sem. Ezért, amilyen gyorsan csak lábunk bírta, a városfaltól délre fekvő mezőség felé vettük az irányt, és a birkacsordáját legeltető magányos pásztortól kértünk szállást, legalább addig, míg kiokoskodjuk, mitévők legyünk.

– Nyolcadik, megfelelt – kiált diadalmasan Humbaba, ahogy egy újabb korsóval lökök a többi után, és rőt szakállamba törölve az államról lecsorgó serhabot várom, szállásadónk feladja-é végre a küzdelmet.

– Nem úgy van a’ – mordul fel amaz, és bő ingujját felgyűrve jobbjával az asztalra könyököl, majd üres markába fogja szakállamat, és maga felé ránt.

– Szakállhúzásra igyunk – szól kásás hangon, és bár kényes vagyok veres arcszőrömre, nem volna jó, ha feltűnne neki, kiket is szállásolt el, így jobbnak látom belemenni a küzdelembe, és addig itatni e bárgyút, míg arra sem emlékszik majd, juhot hajt-e vagy disznót.

– Nem szívelem eme idegen szokást, de minthogy házadba fogadtál, legyen hát kívánságod szerint. Adj egy kupával – intek Humbabának, ki készségesen tölti meg serrel a korsóm, és miközben balomba adja azt, én is rászorítok a kancsal pásztor szakállára.

Úgy ülünk egymástól pár arasznyira, mint a pofaszőrük mentén összenőtt ikrek; egy veres, meg egy barna.

– Most! – dörren Humbaba felettünk, szája elé kapja kezét, és gyermeki izgalmában fel s alá ugrál, miközben mi vicsorogva tépjük egymás szőrét, nem engedvén, hogy a másik a teli korsóhoz illessze ajkát, és győzelmi kupát üríthessen.

A pásztor kérges marokkal rángatja szakállamat, de serben ázó eszét nem bírja élesíteni, én pedig jól tudom, az erős kéz mit sem ér, ha nem irányítja éles ész. Engedem, hogy egész közel hajoljon korsójához, majd midőn elbízza magát, és cserepes ajkait tágra nyitja a mindent eldöntő kortyhoz, úgy megrántom szőrét, hogy homlokával azonmód lecsókolja a kemény bükkfát. Humbaba elcsendesedik, én is megrémülök, vajon nem végzett-e a szerencsétlennel az asztal sarka, min szerény étket kínált fel nekünk. Megnyugodnom csupán akkor lehet, midőn csatakos fejét felemeli, veres orrát megszívja, szája foghíjas mosolyra húzódik, úgy sandít reám.

– Rég vó’t ily emberes küzdelmem, igyunk a győztesre! – kiált, majd kupáját göcögve magasra emeli, végül liszteszsákként bukik az asztal alá, és menten elszenderül.

– Ezzel megvolnánk, Vulgarus uram – fekteti oldalára a pásztort Humbaba, nehogy hortyogásában saját nyálán fulladjon.

Örömöm keseríti, hogy gombolyagnyi veres szőr mered ellenfelem öklében, mit rólam tépett le, tetejébe pedig feszülő bendőmet könnyítő böffentés híján csupán savanyú habot öklendezem.

– Mondd, barátom, e pásztorok honnan jutnak árpaserhez? Még az áruló Kundeshin rühes kutyájának sem adnám jó szívvel e pocsolyalét.

Miközben Humbaba jókedvűen markol a szerény vacsoraként feltálalt túróba, a kis erszényes ördög, Mork ugrik vállamra, és sipító hangon éktelen forgásba kezd.

– Látogatónk jő – kapom fel fejem a figyelmeztető hangra, és vastag köpönyegembe burkolódzva, széles kalpagomat fejembe húzva lesem a kunyhó rozoga ajtaját.

Humbaba a pásztor horgas botját készíti ütésre, de nemsokra rá egy lassú és két gyors koppintás jelzi, barátaink érkeztek küldetésükről.

– Nyitva annak, ki jószándékkal lép be rajta – szólok fennhangon, és hosszú órák óta először magam is elmosolyodom, midőn az érkezők élén Fátát pillantom meg.

Mióta nem csúfítja ábrázatját szénfeketére, és harci öltözetét városi gúnyára cserélte, egészen formás fehérnép kerekedett belőle. Bollát juttatja eszembe négy fiam születése előttről, mikor még két tenyérrel átalértem csípőjét.

– Hát ti miféle mókát űztök itt, míg mi az életünkért küzdünk a városban? – néz mélyen a szemembe a zsoldosok gyöngye, miközben csonka baljáról lecsatolja halálos pengékkel ékes fegyverét.

– Szavamra, minél szigorúbban szólsz, annál jobban kedvemre van modorod – kezdek suta széptevésbe, de belém szakad a szó, midőn Fáta megett a ludovikániusok lépnek a kunyhóba – ketten cipelnek vállukon egyet, ki fájdalmasan feljajdul, amint a lócára fektetik.

– Menas megsérült – szól Koron, a legnyúlánkabb mindük közül, ki ékesszólásáról is híres.

– Hogyan, miként? – tolom fel magam ültömből. Mork leugrik vállamról, én megszédülök, és visszahuppanok ülepemre. – És hol késlekednek a többiek?

Fáta megkerüli az alvó pásztort, majd leroskad az asztalhoz, és jó kezével félretolva a juhtúrót, ismét reám emeli kuviktekintetét.

– Nagyobb a vész, mint gondoltuk, Vulgarus, és elkerülnünk lehetetlen.

Tréfás kedvem lelohad, és míg Menas testvérünk vérző sebét kötözik, én közel hajolok Fátához, hogy halljam, mit egy porcikám sem kíván hallani.

– A korai köd jótékony álcája alatt visszatértünk Korhosba, hogy híreket hozzunk, mit tervez a kormányzó. A városkapunál Maurice utat rövidített a palota felé öt jó testvérünk kíséretében, míg én a maradékot a főtér irányába vezettem. Minden sarkon korhosi gárdisták strázsálnak, lépni sem lehet úgy, hogy Delion Lapp ne tudna róla, ki és hová teszi a lábát.

– A merénylőket keresik, igaz? – vágok közbe türelmem fogytával, mire Fáta lesüti szemét; még sosem láttam ily reményvesztettnek.

– Vérdíj van a fejeden, Vulgarus, kettőszáz arany üti a markát annak, ki holttestedet beszolgáltatja, és ötszáz annak, ki élve ad a kormányzó kezére. Téged hisznek a főkolomposnak, ki a Delion életére törőket vezetted. Csitt, ez még nem minden! A főbíra egy leányt is kerestet, nem tudom, mi okból, a ludovikániusokra pedig a nép ellensége címet aggatták, szabadon gyilkolhatja őket bárki, ki tudomást szerez hollétükről.

Megremegek, ismét ama baljóslatú árnyat érzem magamon, s hiába csúszom közelebb Fátához, lelkem nem melegíti teste közelsége sem.

– A magiszter a vereseket küldte utánad, kik az igazság felkent szolgái, és a legmegátalkodottabb pribékek, kikkel csak dolgom akadt – folytatja rémhistóriáját. – Menas is az ő fegyverüktől kapott sebet, váratlanul törtek reánk, és a nyomunkban vannak…

Hallottam már hírét a vereseknek, kiket Voló maga válogat ki a katonák soraiból, akár a ritka, mézédes meggyet, melyből egy jut ezer savanyúra. Mindenre elszánt, lelketlen társulat, a kínzás és vallatás mesterei, nyomolvasó kopók, kik holtából is visszahozzák a bűnös lelket, csak hogy újfent halálba küldhessék.

– És Maurice? Nem tud szólani érdekünkben a kormányzónál? Hisz mégis csak a bátyja az a kurafi! – Az utolsó szalmaszálba is megkapaszkodom, mielőtt végleg elnyelne a kétségbeesés feneketlen kútja.

Fáta a fejét ingatja. – Egy tőről fakadnak, mégis halálos ellenségek.

Ekkor Koron lép hozzánk sebesült társa mellől.

– Akkor innen hogyan tovább, vezető testvér? – kérdi halkan, mire mind rám emeli tekintetét, én pedig ötlet híján oly üres vagyok, mint olvadás idején a rókalyuk.

– Tán ha… – kezdek bizonytalan mondandómba, mikor feltépik az ajtót, és Maurice Lapp száguld be rajta, akár a tomboló szélvész.

A nyomában beáramló fagyos levegőtől sebtében kijózanodok, mintha az a kishordónyi itóka nem is nyomná beleimet.

– Marathei! – lihegi az ifjú, miközben körbekémlel a kunyhóban.

– Mit beszélsz, mi lelt? – fordul hozzá Fáta érdeklődve, majd mind köré sereglünk, mint búzaszemre a varjúnép.

– Úgy hírlik, az ezertornyú Marathei városában tűnt fel a testet öltött mesteralvó, ki az égi Tamarislánból szállt le közénk csodát tenni. Egy fiatal leány az, a ködhalászok azt beszélik… és a korhosiak már kutatnak utána, mintha életük múlana rajta… – Itt Maurice reám néz, bennem pedig újra pislákol egy vékonyka gyertyaláng, hogy tán épp ő lesz megmentőnk e szörnyű vészben.

– Nos, Vulgarus – pillant felém kérdőn Fáta is. – Te mit hiszel?

Félreállítom magamban a kétkedőt, ki dajkamesének hiszi a mesteralvók minden csodás tettét. Tán egy kis szerencsével kibújhatunk a sors baljós árnya alól…

– Végre egy jó hír, testvéreim. Humbaba, hasznosítsd henteslegény múltadat, kapd válladra Menast, és induljunk azonnal. Ez a leány, akárki is légyen, előbb lesz soraink között, mint hogy a magiszter kettőt pislantana.

– De hisz Marathei soknapi gyalogútra van innen – vág közbe Koron.

– Igaz, de lóháton, a mezőkön átvágva hamar megjárjuk – kacsint felém Maurice, majd szélesre tárva a kunyhó ajtaját látni engedi, ahogy maradék társaink elkötött korhosi mudradánik hátán várakoznak odakint a hidegen.

KETTŐ

MILÓ

Ez eddigi életem legrosszabb napja. Senki ne dumáljon, amíg nem élte át, hogy akaratán kívül átkerül egy full idegen világba, majdnem halálra fagy, kis híján felzabálják a kannibálok, egy befagyott tó jegén zombikutyák üldözik, nulla tapasztalattal megmássza a Himaláját, vagy mit, végül pedig tokától-bokáig kivarrt szerzetesek egy világítótoronyba űzik, ahol vasgolyók igyekeznek laposra préselni őt. Ja, és a csokiszórás a hab tetején, hogy mire a vörös csaj feltámad, a hülye Koffer beállít, és ahelyett, hogy tipliznénk, a srác lazán letagadja, hogy valaha is ismert. Ez azért súlyos. Ötletem sincs, hogyan fogom ezt tálalni anyának meg Titinek, ha egyszer végre hazajutok. És ami még ennél is nagyobb baj, hogy valami szupererőre tettem szert, és ha jól összepontosítok, bárkit bealtatok, na, de ez milyen már? Ha már szuperhősködés, nyerhettem volna valami használhatóbb képességet, mondjuk jedierőt vagy pókösztönt, de egy sima Magneto-féle mágneses mókolás is megtette volna, köszi. Hát, Tótisz, ez a te formád.

Próbálom itt adni a lazát és pozitívat, de az a helyzet, hogy mélyponton vagyok, és ötletem sincs, mi lesz. Ez a hülye Koffer bezárt minket ebbe a léghajóba, repülünk a tudom is én, hova, azóta nem láttam se Admirát, se a haveromat, csak a lepedőkbe csavart arcok járőröznek néha körülöttem. Ez a kemény pad nyomja a seggem, jó volna felállni, de még várok… száztizenöt, száztizenhat, száztizenhét, na, itt van újra a lepedős. Az előbb százhúszig számoltam, azaz kábé kétpercenként halad el előttem és néz rám szúrós szemmel. Nem kell hozzá matekfakt, hogy meglegyen a terv; tízig számolok, és ha már a lépteit sem hallom, felállok, és sprint az ellentétes irányba. Rizikós, még szép, és aztán? Majd alakul, de ha a Koppola szembejön, eskü, benyomok neki egyet, hogy végre magához térjen. Nyolc, kilenc, start!

Felpattanok, és miközben sűrűn a hátam mögé lesek, rombolok előre a folyosón. Egy kerek hajóablak mellett haladok el, gyorsan letörlöm róla a párát, hátha látok alattunk egy várost vagy bármi felismerhető támpontot. Sötét felhők takarják a napot, semmi egyebet nem látok, gyerünk tovább. Egy faajtóhoz érek, a fülemet rátapasztom, de úgy süvít a szél, hogy kábé semmi egyebet nem hallok. Nincs B terv, meg kell próbálnom. Halkan benyitok, résnyire tárom az ajtót, és bedugom rajta a fejem.

– Admira? – suttogom bele a sötétbe, de csak a széltől imbolygó hajó recsegése érkezik válaszul.

Visszazár, továbblép, következő ajtónál ugyanez a képlet.

– Milán? – súgja egy hang bentről, mire nindzsa-módra váltok, és miután beléptem a sötét szobába, kattanás nélkül zárom az ajtót magam mögött.

– Ssssss – csitítom Admirát, ezek szerint őt találtam meg előbb, és nem Koffert. – Merre vagy?

– Egy székhez kötöztek, el tudsz oldani? – kérdi, én meg a hang irányába indulva kitapogatom a kezeit.

– Baromi vastagok ezek a kötelek – nyögök fel, miközben próbálok rájönni, miféle csomót alkalmazhattak. – Ha meglenne a hátizsákom…

– Miként voltál képes kiszabadulni? – kérdi Admira.

– Figyu, nekik nem én vagyok fontos, hanem te, engem alig őriztek, ennyi.

– Mondd, Milán, igazat szóltál az égi városban, valóban barátod ez az idegen fiú?

– Hát, sokat lógunk együtt, ha ez bármit is számít. De akkor is kiakaszt, hogy simán letagadott.

– Gondolkodtam, és sejtem a rejtély nyitját – szól a lány, és becsülöm, hogy meg se nyikkan, miközben rendesen megrángatom a kezét a csomókkal együtt.

– Na, mesélj!

– Emlékszel az átokra, mi a torony bejáratánál volt felvésve? Suspiriovum tha, suis ekhran eterna.

– Akire gondolsz, örökre elfelejt, vagy mi – tényleg elég parás volt akkor ezt hallani, talán ezért is próbáltam Brigiről elterelni a figyelmemet.

– Nékem a korhosi katona jutott eszembe, néked pedig…

– Basszus – tápászkodok fel a szék mellől, a csomókat még meglazítanom se sikerült, pedig a két tenyeremről csutkára ledörzsöltem a bőrt. – Ha nem tévedek, pont a hülye Kofferra gondoltam, hogy hol lehet. Ezek szerint konkrétan elfelejtett volna?

Ekkor lépéseket hallunk az ajtó felől, villámgyorsan odaugrok spotolni, valaki megáll a bejáratnál, szinte hallom, ahogy lélegzik. Egy vékony pozdorjalemez van csak közöttünk, az ajtó lassan nyílik, mikor valaki felkiált a távolban, a tag pedig meggondolja magát, és elsiet a folyosón a hang irányába.

– Várj meg itt – szólok a lánynak. Tótisz, te nagyeszű, hova is menne szegény ilyen kötözött sonkaként? – Szerzek valami éles szerszámot, és visszajövök érted – mondom bele a sötétbe, mire Admira sóhaját hallom válaszul.

Kilépek a folyosóra, talán megkísérelhetném elgáncsolni az őrt, ahogy figyeltem, van nála egy görbe kés. Épphogy elindulok, amikor az előbbi kiáltás megismétlődik, majd két, fehér abroszba csavart tag jelenik meg tőlem három méterre, és ahogy kihallom ugatásszerű beszédükből, eléggé zabosak rám. Megpördülök, és mindent beleadva nekiiramodok, ők meg utánam. Egy éles forduló után meredek lépcsősorhoz érek, ha kis szerencsém van, ez felvezet a hajótatra. Kettesével veszem a fokokat, csoda, hogy ennyi szarság után még ilyen jó kondiban vagyok, de a két arc is bírja a tempót. A sötét lépcsősor tetejéhez érve sem lassítok, aminek köszönhetően úgy beverem a fejem az azt lezáró csapóajtóba, hogy a fájdalomtól a kisgöncöl összes csillaga villog a szemem előtt. Jobb vállammal felnyomom az ajtót, mire a sozómarta sebem is beindul, feljajdulok, de a lábam alá nézve meglátom az üldözőimet, nincs idő az önsajnálatra.

Kint vagyok a léghajó fedélzetén, végre világosban, a szél majd lefújja a fejem a helyéről. Átugrok a lejárót övező korláton, és a hajó szélső rámpáján rohanok tovább a két őrrel a nyomomban. A szemem sarkából látom, hogy a fedélzet átelleni oldaláról három újabb lepedős indul meg utánam, most kellene egy kosaras testcsel vagy becsúszás, ha tudnám, hogy hova is rohanok, mi a cél. Két méter, és elértük a hajó orrát, innen nincs visszaút, na, Tótisz, sikeresen sarokba szorítottad magad, good game. Előbb felnézek, az orrvitorlát feszítő alkarvastag kötél talán elbírja mind a hatvanhat kilómat. Kimászok rá, de ahogy izzadó tenyérrel keresem a fogást, önkéntelenül lenézek a mélybe. Meglepő, de nem vagyunk túl magasan, vagy rosszul saccolom, és az alattunk elterülő fenyőerdő fái felhőkarcolók.

Üldözőim beértek, de a vitorlakötélre mégse másznak ki utánam, vagy beparáztak, vagy parancsra várnak. Ahogy a hajónk szeli a levegőt, a hideg széltől vacogni kezdek. Ekkor veszem észre, hogy tőlünk nem messze balra lángol az egész erdő. Az őrök is ezt lesik, és amíg nem figyelnek, tovább mászok, és egy szabadon lengő, vékonyabb kötélvéget nagy nehezen a derekam köré csavarva kiülök a hajóorrba.

– Mire készülsz, fiú? – hallom az ismerős hangot az őrök mögül. – Onnan nincs menekvés, mássz vissza szépen.

– Ide hallgass, Koppola. Gőzöm sincs, mi folyik itt, de jó lenne, ha észhez térnél, és visszahívnád a vérebeidet.

Koffer szétvetett lábakkal áll a hajótaton, akár valami elcseszett Jack Sparrow. Egy darabig mintha agyalna a szavaimon, de simán lehet, hogy csak behaluzom, majd int az őröknek, és komótosan visszaballag a hajó belsejébe. Erre ketten tőrt rántanak, és elkezdenek mászni felém, de olyan majomügyességgel, mintha a Cirque du Soleil-ben tanulták volna. Nincs sok időm, lepillantok, alattunk már gyérül az erdő, a terepet borító hó elvakít. Az egyik őr a bokám felé szúr, lerúgom a kezét, nem megyek vissza a hajóba, még ha Admirát nem is sikerült megmentenem, elég ereje van, csak beveti a toronyban bemutatott trükkjét ellenük. Megragadom a derekamra csavart kötél végét, és hátradőlök, akár egy csónakból merülést végző búvár, hasta la vista.

Akkor jövök rá, hogy elszámoltam magam, amikor a sima bungy-ugrás végén a kötél irgalmatlan nagyot ránt rajtam. Az még csak hagyján, hogy érzésre kiszakítja a csípőcsontomat, de félő, hogy a hajó orrán végzem matricaként. Miközben tehetetlen rongybabaként lógok, a kötél kilazul, majd letekeredik rólam, én pedig szabadesésben zuhanok egy mamutfenyő felé.

***

Pár percig némán és mozdulatlanul fekszem, csupán a fenyő hajlongó ágait látom a fejem felett, ezek szerint nem akadtam fel rá. Az idő kimerevedik, mintha AFK-t nyomtam volna a gépen, majd arra eszmélek, hogy mindjárt megfulladok, a becsapódás kiszorította a levegőt a tüdőmből. Csak ahogy felülök a hóban, akkor érzem, hogy minden tagom fáj, bár a puha és vastag hótakaró csillapította a zuhanás sokkját. Vagy fél métert ások elgémberedett kezeimmel, mire kikaparom magam, a dermesztő szél azonnal rám harapja a nedves gönceimet. Kicsit átmozgatom magam, nem törött el semmim, de hogyan lehetséges ez? Felnézek az égre, a hajónkat kicsi pontnak látom csupán a távolban lángoló erdősáv felett, de nem repülhettünk túl magasan, ha ezt az esést megúsztam. Koffernek meg még annyira se voltam fontos, hogy leszálljon, és felkanalazza, ami maradt belőlem.

Mozognom kell, különben kockára fagyok, bár az adrenalin majd kicsöppen a fülemen, olvastam valahol, hogy épp így szoktak hipotermiás sokkot kapni a sarkkutatók. Lehet, hogy a hideg zavarta meg a fejem, de az átázott sneakeremben cuppogva az erdő felé indulok… mintha ismerős lenne arra a táj. Legalább a hegyek közül kirepültünk, még ha nem is tudok szabadulni ebből a mirelitvilágból.

Állandóan azon parázok, hogy farkasok vagy lógóhúsú, félholt vérebek jelennek meg mögöttem a hómezőn, mikor egy kissé barátságosabb, erdős részhez érve észreveszek egy csonka tornyot a távolban. Nem, ez nem lehet igaz, mondogatom magamnak, és turbóra kapcsolok, részben mert fogy az erőm, részben pedig azért, mert ha nem délibábot látok, akkor ez Lupa Void templomtornya. A Setét Vadkan jut eszembe, és a félelmetes sozók, nem szeretnék újra találkozni velük. Pár lépés után azonban meggondolom magam. Ki tudja, van-e errefelé élet ezen a romvároson kívül. Lehet, hogy ez az utolsó esélyem, hogy lakott település közelébe jussak, és ha eddig kidumáltam magam, talán ezúttal is szerencsém lesz, meg a híd se lehet túl messze innen. Jobb, mint medveeleségként végezni a kihalt erdőben… Megfordulok, és maradék erőmet összeszedve kocogni kezdek egykori fogvatartóm lakhelye felé, ami, bár ellentmond a józan észnek, mégis az egyetlen észszerű tervnek tűnik ezen az átkozott helyen.

HÁROM

ADMIRA

A test fogsága elviselhető, ha a lélek pillangó módjára szabadon szárnyalhat, míg a kelepcébe fogott lélek vergődik csupán, hiába fut szabadon gazdája, így mondja a Mesterek Könyve. De arról jótékonyan hallgat, kinek teste és lelke egyként fogságban sínylődik, és sem néznie, sem gondolnia nem adatik másra, mint önnön szomorú sorsára. Így vagyok véle én is, hisz testemet erős kötelék béklyózza alkalmi tömlöcömhöz, mi hiába lebeg a magas égen, engem száz öl mélyre húz. Ami nagyobb baj, hogy e léghajó lelkemet is magával ragadta, és nem tudom, ha valaha földre szállok ismét, lesz-e még hitem, vagy üres porhüvelyem marad csak. Ó, kegyes Rufhus mester, drága jó főanya, mondjátok meg, mit tegyek, hogy ne vesszen el örökre a jobbik felem e megpróbáltatásokban! Tagadjam meg tán nevem, mit hitszegő anyám és sorstalan apám adtak nekem a cserzővargák városában, hisz egyiküket sem ismertem, árva és tudatlan 224. nővér voltam eddig csupán? Valóban a csontcsipkéző rend névtelensége lenne üdvösségem kulcsa? Mégis, letagadnom nem lehet, mit az égi Tamarislánban láttam, mit származásomról a sorstárban megtudtam, mit a titkos toronyban magam is átéltem. Ó, bárcsak letörölhetném emlékeim tábláját, hogy ismét oly vakítóan üres és tiszta legyen, mint mikor e világra születtem!

A süvöltő szél hevesen rázza e fatákolmányt, csak a szent mesterek a megmondhatói, miként vagyunk képesek ily hosszú ideig a levegőben maradni. Időről-időre remegés jön reám, hisz utaztam magam is Seslár társaságában egy efféle hajón, és ki tudja, min múlott, hogy nem vesztem oda, mikor a csipkésszélű ormok közé zuhantunk. Körbekémlelek a szűkös szobában, mi nem nagyobb, mint dakorleoni cellám volt, hol szürkegém nővéreimmel töltöttem eddigi álmatlan éjszakáimat. Az ülőalkalmatosságon kívül egy vaslábas van bekészítve csupán, semmi több. Csuklóm vastagságát is elérő hajókötéllel láncoltak a székhez őreim, kezeim a hátam mögött gúzsban, lábaim egymáshoz béklyózva, mozdulnom is alig lehet, még a levegővétel is fáj e tetszhalottságban. Hiába próbáltam kedvesen szólani fehér leplekbe burkolt őrzőimmel, sötét szemük meg sem rebbent, mintha ólmot öntettek volna fülükbe, hogy még véletlen se hallják a kegyelemért könyörgőt. Azóta csupán Milán járt itt, kinek szöktetési terve kudarcba fulladt, és mióta a közelgő léptek zajára kilépett ez ajtón, csak hangos szóváltást hallottam, majd a néma csendet. Mi lelte, meg nem mondhatom.

E pillanatban nyílik zárkám ajtaja, tán Milán jött vissza értem, hogy köteleim eloldva megszabadítson. Hiú reményem hamar szertefoszlik, mikor az ajtórésben az idegen fiút pillantom meg, kezében ismét az a csodás világító szerkezet, mivel első találkozásunk alkalmával elvakított. Beteszi az ajtót maga mögött, a lámpást talppal a földre állítja, hogy felfelé világítson, majd leguggol elém, és érdeklődve méreget, mint afféle gyermek, ki kedvelt játékszerével múlatja idejét. Szürke tekintete arcomat kémleli, míg szégyenemben el nem fordítom fejem. Ekkor mélyet sóhajt, és kibújik egy lapos tarisznyából, mi szoros vállpántokkal volt hátára vetve. Darab időt matat benne, majd egy veres tokot húz elő, min apró, fehér kereszt díszeleg, még soha nem láttam e jelvényt azelőtt. Elébb egykedvűen ujjai között pergeti, majd egy finom mozdulattal rövid késpengét csal elő belőle, és kézkörmét kezdi el piszkálni véle oly leplezetlenül, mintha jobb dolga nem akadna.

– Sajnálom, hidd el – töri meg a csendet váratlanul.

– Min sajnálkozol? – kérdem tőle súgva, miközben szemem le nem veszem az orrom előtt ide-oda lengő pengéről.

– A srácot, akivel voltál. Aki megpróbált kiszabadítani. Nem volt okos húzás tőle, ugye, tudod?

– Nos, ha Milánra érted, ő csak azt tette, mit szíve és becsülete követelt. Semmit nem vétett ellened, nem értem…

– Lezuhant – vág szavamba, mire ökölbe szorul kezem, ám a kötelék úgy húsomba vág, hogy tán vérem is kiserken.

– Mit beszélsz? – kérdem, és reményvesztett harag süt hangomból.

– Kimászott a hajókötelekre, hiába próbáltam megmenteni, tisztára úgy viselkedett, mint egy öngyilkosjelölt. Bolond volt, nem?

– Épp annyira, mint te vagy én. Mi lett véle?

Az idegen fiú immár tenyerén húzogatja az éles pengét, miközben engem vizsgálgat.

– Szerinted? Harminc méter magasról ugrott, ha nem Vasember, akkor neki annyi – szól, és elhúzza a pengét a torka előtt.

– Nem értem, miként szólhatsz ily szívtelenül róla – haragvó könnyeimmel küzdök, miközben teljes erőmből előredőlök, amennyire kötelékeim engedik –, hisz névről ismert, barátjának mondott, és te mindent tagadtál, most pedig a halálba küldted! Koppola, emlékszem, így nevezett, tévedett tán?

Pengével játszó keze zavartan áll meg a levegőben, pár pillanatig lehajtja fejét, majd, mint ki tisztátalan gondolatot rázott ki fejéből, szélesen mosolyogva néz reám ismét.

– Régen valóban így hívtak. De a sonn új nevet adott nekem. Tai Zhul vagyok, a távolba látó ember.

– A sonn az, kinek foglya vagyok…

– Fogalmazzunk inkább úgy, hogy ő majd helyes útra terel.

– Miféle helyes útra, és mi haszna néki abból? – Szívem torkomban dobog, ahogy egyre tisztábban látom sorsom kilátástalanságát.

– Túl kíváncsi vagy, de nem tűnsz veszélyesnek. Feleslegesen majréznak ezek tőled – szól kisvártatva, majd a pengével közelít felém, lehajol, és átvágja a lábamat szorító rövid béklyót.

Szánalomra bírta tán szobormerevségem? Dolga végeztével összecsukja, majd ismét zsebébe rejti a kést. Ekkor hajónk élesen balra dől, olybá tűnik, kapitányunk fordulatra késztette e lusta behemótot.

– Nemsokára megérkezünk Zufariába. Viselkedj okosan, átadlak a fejesnek, aztán a többi… – mondandójának zárszavát egy heves szélroham nyeli el, mi könnyedén átfúj hajónkon. Hátizsákját magára véve, lámpásával a kezében még egyszer hátrapillant az ajtóból, mielőtt rám zárná azt.

– Hát ilyen fontos volt neked az a fiú?

Nem felelek, csak dacosan nézek szeme közé, ameddig csak könnyek nélkül bírom.

– Sajnálom – szól ismét, ezúttal ő fordítja el előbb fejét, és mintha most valóságosabb volna a fájdalom is hangjában.

***

Nem engedhetem, hogy elgyengülve átadjam magam a bánatnak, mi szívemet mardossa az idegen fiú szavai nyomán. Mit feltételeztünk, immár bizonyosságra lelt, elfeledte barátját, de hogy a torony átka vett rajta erőt, vagy szántszándékkal törölte ki múltjának emlékeit, meg nem mondhatom. Szegény Milán, hisz segítségemre volt, mikor a vak szerzetesek, kik Ludovik atyának mondották magukat, zavaros beszédükkel tőrbe csaltak, hogy még ma sem tudom igazán, kik ők valójában, és mi célból várták jöttömet Tamarislán kőfalai között. Milán volt, ki a negyedik társuk földi hamvai közt lelt nyakéket nyakamba aggatta, ki megfejtette a világítótorony rejtélyét, majd óvta lépteimet a legördülő vasgolyóktól, hogy végül karjában tartva menekítsen a biztos halál elől. Az ifjú korhosi katona mellett ő az, kire mérhetetlen hálával gondol szívem, hisz mindketten hű bajtársak voltak a vészben, még ha más irányt is vett utunk. A szörnyű gondolat, hogy tán egyiküket sem látom többé, hogy a mesterek nem óvták őket oly gonddal, miként engem, vagy tán életük bevégeztetett… nos, pár könnycsepp mégis kipereg szememből, egyenesen szürkegém öltözetemre, mit még az égi városban öltöttem magamra. Lenézek, és a cseppvíz pont ott hullik rendruhámra, hová az apró kővel ékes nyakláncot rejtettem, mit sem őreim, sem az idegen fiú észre nem vett eleddig. Hogy áldást vagy átkot hoz reám e kő, kitudnom lehetetlenség e szorult helyzetben.

Léghajónk ismét bedől, és amint fülem sajgásából megítélnem lehet, ereszkedésbe fog. Most vagy soha, hisz földet érésünk után ismét őrség vesz majd körül, tán kínpadomra vezetnek már az első hajnalon. Igyekszem elcsendesíteni az elmémben zúgó darázshadat, hisz, ha Milán igazat szólt, a torony belsejében egy óriás vasgolyót bírtam megállásra, és nem testi erőmmel tettem, hisz ahhoz gyenge karom kevés volna. Rufhus mester, kérlek, adj szent erőt, hogy kötelékeimet levetve szabadságom kivívhassam! Gondolataim száz ágra bomlanak, mint cseresznyefa virága tavasz idején, színes képek peregnek elmém színpadán, izmaim megfeszülnek… mindhiába. Sem Rufhus mester, sem hitem nem segít hozzá szabadulásomhoz, köteleim arasznyit sem lazultak.

Meredek ereszkedésünk végén hajónk hevesen megrázkódik, és magát a földhöz csapja, mint a fóliánsok lapjain megörökített gyapjas kolosszál, mi a mi időnk előtt döngette járásával e világot. Idegen beszéd hangját hallom, nem sokra rá az ajtóban ismét a fehér leplekbe bújt őreim állanak, kik értem jöttek, mégis úgy kerülik érintésemet, akárha menten megbabonázhatnám őket. Miután a széktől eloldanak, kezemet immár testem előtt béklyózzák meg újra, egyikük három csomóra kötött vezetőláncot akaszt reám, úgy tessékel ki a léghajó ajtaján. Mi ez? Mintha ezer meg ezer nap világítana odakint, szemem nem szokta a verőfényt, sem a forró sugarakat, mik bőrömet hevítik. Úgy hittem, tél közelít, és itt mégis nyáridő honol?

– Hol vagyunk? – szalad ki számon a kérdés.

– A Tűzföld peremén, Zufaria városában – érkezik valahonnan a felelet, és hunyorogva látom, ahogy őreim háromszögének csúcsában haladva az idegen fiú vezeti fel menetünket.

– Tán csak nem repültünk át az Ozari pusztaságon? – Ily távoli vidékről csupán a Dakorleonban szállást kérő vándorok meséiből értesültem eddig, félelmes és vad világnak írták le, hol az élet törvénykönyvét a halál mondja tollba.

– Valahol a semmi közepén vagy, nem mindegy az neked? – kérdi a fiú, és ahogy éles fordulatot veszünk, hatalmas árnyék ad enyhet a forró szél és a nap heve elől.

Óvatosan a magasba tekintek, és egy mérhetetlen oszlopot látok, mi büszkén szúrja át az eget; díszes faragványai, cirkalmas kőcsipkéi túltesznek minden mesterművön, miben eddig gyönyörködnöm adatott. Az oszlop körül egyre-másra gyűlnek a fehér leplesek, olybá tűnik, a fiú kivételével itt mind ily öltözetet visel.

– A sonn ott vár rád – mutat a fiú egy cirkalmas építményre, mi szintúgy idegen mesterek kezének gondos munkáját viseli.

Égszínkékre mázolt tucatnyi kupolája, különös alakokkal telepingált széles kapuzata oly ámulatba ejt, hogy még azt is feledem, fogolyként hurcoltak idáig, nem kedves vendég vagyok e helyen. A kapu előtt a fiú megállítja menetünket, majd egészen közel lép hozzám.

– Ha elfogadsz egy tanácsot, tedd meg, amit kér. Már ha valóban te vagy az, akit kerestünk. A sonn régóta várja ezt a pillanatot, ne okozz neki csalódást. A magad érdekében – húzza a száját kényszeredett mosolyra, majd int az őröknek, hogy elvezethetnek.

– Nem tudhatom, ki ő, és mi szándéka vélem, de csakis azt teszem, mi nem idegen tőlem – vágom a képébe, majd, mintegy zárszavaként feleletemnek, érces férfihang kezd szomorú dalba a toronyból, akárha sorsom megsejtve engem siratna.

NÉGY

VULGARUS POKK

Marathei, az ezertornyú város. A kevélység torz lakhelye, hol az úrinép, nem győzve túltenni egymáson, mind magasabbra építette lakótornyait. Egy bolond eszű kellett csak, ki úgy hitte rég, minél feljebb rakja háza köveit, annál közelebb költözik a mesterek lakhelyéhez. Meg is építette égbetörő tornyát, és hamarosan azzal kérkedett piac idején, hogy immár látja a mesterek saruját, ha nyári eső mossa tisztára az eget. Több se kellett a szomszédos polgároknak, rakták ők is a követ éjre éj, napra nap, míg magasabbra nem húzták tornyukat e szerencsétlennél. Emez azt híresztelte, hogy már a mesterek szent térdkalácsát is látja, amaz derékövükbe kapaszkodik télvíz idején, megint másoknak, kiknek még hatalmasabb orom jutott, attól dagadt keblük, hogy csevegni van módjuk a halott mesterekkel, kik a fellegek örökös lakói. Vége-hossza nem volt a hites hazudozásnak. Így esett, hogy Marathei több tornyot emelt, mint ahány lelket elszállásolt, és noha a dühös szél gyakran romba dönt egyet-kettőt a pipiskedő kőrakások közül, a várost minden valamirevaló pingálóművész megörökítette már az utókor számára.

– Lóról! – kiált Maurice, ki úttalan utakon vezette idáig együttesünket, bizton ügyelve, hogy üldözőink nehezen leljenek nyomunkra.

Szülővárosában, Korhosban beszélték, hogy valahol itt bujkál a testet öltött mesteralvó leány, kit ludovikánius testvéreink is keresnek, és ez új reménnyel töltött el minden hithű lelket. Bár az én lelkem rég elkárhozott, és hitet nem csepegtet belé semmi immár, a ludovikánius testvérek bizalma és barátaim támogatása lett utolsó mentsváram, hát szolgálom ügyüket, ahogy tőlem kitelik.

– Úgy hiszem, a ló könnyedebben ülné meg az embert nyúlánk lábaival, mint fordítva – nyögök fel fájós derékkal, miközben Koron bakot tartva segít lekászálódnom a nyeregből.

– Még szerencse, vezető testvér, hogy bivalyerős mudradánit lopott a mi Maurice-unk, mi elbírja súlyodat – mér végig a szálfatermetű Koron, miközben a nyereg alól kibuggyanó habot törli lovam hátáról. – Megizzasztotta ezt a szegény párát.

– Mit akarsz, ifjú, hisz jócskán fogytam, mióta hordómosás helyett meneküléssel telnek napjaim – rántom szét köpönyegem terebélyes hasamon, majd sebtében ismét beburkolom magam a hideg fuvallat elől.

– Mi ez a csirpolás? Vagy a fülem cseng tán? – kapja fel fejét Humbaba, miután a sérült Menast is leemelte lováról.

– Marathei énekesmadarai – néz a napot is kitakaró toronyerdő felé Fáta. – Azok cserpelnek ily harsányul, nem füled énekel.