Grecsó Krisztián

Vera

– részlet –

alapdarab

© Grecsó Krisztián, 2019

„A változás, ami életében bekövetkezett, annyi mindentől megfosztotta, mintha bomba pusztított volna az otthonában.”

Szabó Magda: Abigél

„…és most először kezdett derengeni egyszerű gyereklelkében a sejtés arról, hogy tulajdonképpen mi is az élet, amelynek mindnyájan küzdő, hol bánatos, hol vidám szolgái vagyunk.”

Molnár Ferenc: A Pál utcai fiúk

1.

A szivacskosztümre Jakub bácsi öntötte rá a vermutot. Nem szándékosan, Vera látta, épp csak odanézett, de elkapta a pillanatot, amikor ez a furcsa nevű ember mondott valamit. Sára néni felnevetett, „Jakub!”, erre a férfi is, de csak azután, hogy Sára néninek tetszett, amit odasúgott neki. Együtt kacagtak, a férfi közben résre húzott szemmel bámulta a nőt, nem is figyelte a poharát, és a karfára terített kabátra löttyintette az italt.

Akkorra már illetlenül hangos volt Béla bácsi születésnapi bulija, borzasztóan füstös lett a lakás. Vera néha befogta a fülét, vagy kérte Sárit, hogy meneküljenek be az ő szobájába, de a barátnője nem akart elbújni vele, és ez dühítő volt, érthetetlen, hiszen rajtuk kívül nem volt gyerek a házibuliban. Hangzavar volt a levegőtlen lakásban, megszorult a nyár végi meleg a függőfolyosón és az udvaron is, Sári szülei túl sok embert hívtak meg, Vera nem értette, miért nem jutott eszükbe, hogy ennyien nem fognak elférni, még leülni sem tudnak. De ez rajta kívül, láthatóan, senkit sem zavart. Mind ittak és kiabáltak, a papa is, levette a nyakkendőjét, kigombolta az ingét, egyre pirosabb lett az arca, cigizett is, amit otthon soha, legalábbis Vera még nem látta, hogy ilyesmit csinált volna.

Csak a mama nem lett kiabálós és izzadságszagú. Ő olyan volt, mint mindig, talán egy kicsit csöndesebb, eltűntek a huncut, nevetős ránchullámok a szeme körül, és valahogy öregebbnek nézett ki. Túl komoly volt ez a sötétkék blúz hozzá, máskor, ha ilyen forróság van, mindig kivágott nyakút hord és virágosat. A vörös, gyapjasan göndör hajából feszes kontyot csinált, így látni lehetett, hogy a füle olyan, mint egy manónak, hegyes és elálló. Szomorúság áradt belőle, szája lefittyedt, amikor keserűen a papa felé nézett, Vera egy idő után már nem is kérdezte meg, mikor mennek haza. Tudta a választ.

„Remélem, nemsokára.”

Vera is odanézett a papára, aki átölelte Sári apukáját, és azt énekelte, felkel majd a nap. Amikor véget ért a dal, visszatették a tűt a lemezen, és kezdődött megint elölről, a szobában pfujoztak, nevettek az emberek, de aztán, ahogy megszólalt, együtt énekelték Béla bácsival meg a papával, bár őket nem lehetett elnyomni, mert tele szájjal, öblösen kiabáltak, dülöngéltek egymásba karolva, és közben hadonásztak, mintha magyaráznának, te csak várj!.

Sára néni néha odanézett, intett, nevetett, aztán sugdolódzott tovább a furcsa nevű férfival.

Jakub bácsi akkor érkezett, amikor ők. A papa ismerte a honvédségből, ezért ő mutatta be Sára néninek és Béla bácsinak. Mulatságos színjáték volt, Verának már régen elmondta a papa, hogyan kell, de még soha senkinek nem kellett bemutatkoznia, ezért most jó lett volna kipróbálni. Ő is szerette volna elmondani a nevét, meg még azt is, hogy alig néhány nap, és negyedik osztályos lesz, az pedig a legmagasabb osztály az alsóban, ezt azért tette volna hozzá, mert a felnőttek el szokták felejteni az ilyesmit, vagy egyszerűen nem is tudják. De ahhoz képest, hogy a papa otthon mit mesélt arról, hogy neki hogyan kell viselkednie az ilyen helyzetben, egyszerűen megfeledkezett róla. Ez rosszulesett neki, de hamar túltette magát rajta, azon kezdett gondolkodni, hogyan lehet az, hogy valaki idegen embert hív meg magához vendégségbe. Meg is kérdezte a papától, de ő csak annyit felelt, hogy Jakub bácsi az új koncertmester, ezt is csak úgy kutyafuttában vetette oda.

A papának nem volt se ideje, se türelme beszélgetni vele, Vera még nem látta ilyennek, mintha valahová azután is sietett volna, hogy megérkeztek, forgatta a fejét, a haját simogatta, pedig hátra volt fésülve, egészen lenyalva, feketén csillogott az olajtól, pedig máskor mindig összevissza áll, bohócosan kócos, hullámos, és a szemébe lóg. Olyan volt, mintha összement volna, még így is magas volt, de most nem tűnt hosszúnak a lába, se lapátnak a keze, mint máskor. Rágta a körmét, pedig nem szokta, azt még a mamának is tilos, és forgolódott, akárhová lépett a mama, egyszerre megint háttal állt neki. Vera számolta, háromszor esett ki a papa kezéből a ropi, gyorsan itta a borokat egymás után, lehúzta az egész pohárral, és azt figyelte, ki jön. Hangosan köszönt, ha belépett valaki. Vera látta, hogy a mama dühös, és mégis csak halkan, kedvesen súgja neki:

„Lassabban, Gábor, baj lesz!”

Vera megkérdezte, mit csinál egy koncertmester, izgalmasnak találta a szót, az utazós, sátras cirkuszok jutottak róla eszébe, a koncertmester azokkal vándorol, de a mama szerint Jakub bácsi hegedül, és kész, egy fontos hegedűs a zenekarban, ezért nevezik koncertmesternek. Vera csalódott volt, már többször is végig kellett ülnie hangversenyeket, egy regiment hegedűs van olyankor a színpadon, és reménytelenül hosszan húzzák, de hogy az egyik fontosabb lenne, mint a másik, azt nem vette észre. Az viszont tetszett neki, hogy Jakub bácsinak éppen olyan lángolóan vörös haja van, mint a mamának, és még göndör is, akár hasonlíthatna is a mamára, bár neki olyan a haja, mint egy bukósisak, mintha egy mókás, piros búra lenne a feje körül.

Jakub bácsinak azért van ilyen szokatlan neve, mintha félre lenne mondva, mert lengyel.

Végre behúzódtak a Sári szobájába. Vera imádott ott lenni, Sárinak egy sereg csodája van, hosszú lábú, öltöztethető sírós babák, és egy etetős is, meg legó, ami izgalmas dolog, Vera azt szerette és irigyelte a legjobban, mert a legóból bármit lehet építeni, hidakat is, mint a papa, és Sárinak több nagy dobozzal vett a dollárboltból az apukája, mert legót csak ott lehet kapni, ő meg hiába kérte, hogy hozzanak neki is, elég egy sokkal kisebb dobozzal, amiből csak egyetlen hidacskát lehet felépíteni, a papa mindig azt felelte, hogy nekik nincsen valutájuk, ami nemcsak bosszantó volt, hiszen Sáriéknak valahonnét mégiscsak van, de érthetetlen is, a dollárboltban biztosan dollár kell, és nem „valuta”.

Sárinak rádiós autója is van, nincsen vezetéke, mégis arra kanyarodik, amerre az apró kart húzzák, nem olyan béna kormány van a távirányítóján, mint amilyen a zsinóros Škodákon szokott lenni, és egy szempillantás alatt átszáguld a szobán, a falnak megy, felborul és berreg. Vera ugyan nem értette, minek egy lánynak rádiós rallyautó, de azért ő is kipróbálta, ha itt volt, és persze ha volt benne elem. Ráadásul még egy dologra remek volt a versenyautó, fel lehetett idegesíteni vele a fiúkat az osztályban, még Végső Danit is, aki különben minden másban irtó menő, farmerban jár, és még számkijelzős kvarcórája is van, igaz, a háta mögött azzal csúfolják, hogy azért számos, mert a rendes óráról nem tudja leolvasni az időt – és ebben, ahogy a matematikaórákon látták, volt is valami –, de azért Végső Dani mégis a legvagányabb fiú az osztályban, és még ő is elsápad, ha meglátja a rádióirányítású, sárga-kék Renault-t.

Vera szerette volna tanítani a babákat. Elrendezni őket aszerint, hogy kire emlékeztetnek az osztályból. Nehezen ismerte volna be, de már hiányzott neki az iskola, nem bánta, hogy néhány nap múlva vége a hosszú nyári szünetnek. Nagyjából úgy akarta leültetni a babákat, ahogy az osztályban ülnek a gyerekek, aztán újrafésülni a lányokat, mert rendetlen a hajuk. A fekete baba szép, mint Dudás Jutka, csak Dudának Kleopátra-frizurája van, mint a tanító néninek, a barna baba meg, bár nem hasonlít, jó lett volna Langalétának.

De a babákhoz ma nem lehetett hozzányúlni. Sári szerint a mamája tiltotta meg, de Vera nem tudta elképzelni, hogy Sára nénit érdekelné, mit csinálnak, soha nem jön be ide, még takarítani sem, mert Sáriékhoz mindennap jön Gina néni, aki elmegy a piacra, visszarakja a babákat és a játékokra a polcra, simára vasalja Sári köpenyét, és irtó finom sonkás szendvicset készít uzsonnára. Akkor hogyan is jutott volna az anyukájának eszébe, hogy a babákkal törődjön, amikor valószínűleg azt sem tudja, hogy vannak ebben a szobában babák? És miért éppen ma, amikor ő itt van?!

Miért éppen most nem lehet velük játszani?

Végül nem vitatkozik, nem akar összeveszni a barátnőjével, akkor sem, ha ez most rossz érzés, a gyanú, hogy Sári hazudik, és igazából ő nem akarja, hogy babázzanak.

Bejönni is nehezére esett, és most úgy ül az ágy szélén, mint aki folyton azt várja, hogy nyíljon ki az ajtó, mindig odanéz, de nem nyílik, a Vera mamáján kívül talán senki sem kíváncsi rá ebben az irtózatos hangzavarban, hogy ők hol vannak.

„Elég volt!”, kiáltja Sári, amikor ő le akarja venni a polcról a Gazdálkodj okosan!‑t.

„Miből?”, kérdezi Vera, mert ez már nemcsak érthetetlen, de dühítő is.

Sári nem válaszol, kifelé néz, a szoknyáját igazgatja, Vera végignéz rajta, és meglepődik magán, amikor megjöttek, majdnem felsikított, annyira tetszett neki a barátnője ünneplőruhája, most meg úgy látja, nevetséges, olyan, mint a gonosz lányok báli hacukája a Hamupipőkében, túl puccos, csipkés, mint amikor ki van mosva az összes függöny, és a mama még egyiket sem aggatta vissza a karnisra.

A haja is furcsa. Először azt is szépnek találta, de most komikus, sok fényes csat csillog benne, a csatokon diónyi brossok, nem katicásak, mint máskor, és fel van tűzve, oldalt lakkozott loknik lógnak le, olyan, mint a felnőtteké, amikor azt hiszik magukról, hogy szépek. Szőkébbnek látszik, mint szokott, pedig egyébként is tiszta tejföl, viszont hiába minden készülődés, mintha korpás lenne, de az is lehet, hogy a lakkon kívül valami mást is ráfújtak a hajára, talán csak a rengeteg csillám ragadt oda a bőréhez. És különben is: miért öltözött így ki? Ez az apukája születésnapi ünnepsége, nem az övé, ők még kicsik ehhez, csak azért lehetnek itt, mert vagy nem tudják, vagy nem akarják őket hová tenni.

Vera elszomorodik, azt találgatja, ha babázhatna és jókedvű lenne, vajon akkor is ilyeneket gondolna magában? Akkor észrevette volna, hogy a Sári szoknyája és frizurája rémes? Vagy akkor nem figyelne rá? Még tetszene is neki? Megborzong, próbál másra gondolni, megijeszti, hogy őt egy kis babázással befolyásolni lehetne, nem szereti, ha gonoszságon kapja magát, mert a gonoszság nem múlik el, és minél több derül ki belőle, annál több lesz benne.

Sári nevetése riasztja fel, a barátnője azon szórakozik, hogy ő mennyire el tud gondolkodni, a szája is kinyílik közben, mintha elfelejtené tartani az állát. Vera ideges lesz, mert a mama is azt szokta mondani, „felkötöm, ha mindig leesik”, de hát ha valamit alaposan végig kell gondolni, ha őt az nagyon foglalkoztatja, akkor nincs ideje arra figyelni, hogy csukva van-e a szája. A mama szerint akkor sem illik tátott szájjal bambulni, mert ő már nagylány, Vera hiába tiltakozik, hogy szerinte ezekből egyik sem igaz, mert egyfelől hiába évvesztes, és lesz idén decemberben tizenegy, még gyerek, másfelől meg nem bambul, hanem töpreng. Ezt a szót a papától hallotta, töprengeni sokkal elegánsabb, mint bambulni, sőt még a gondolkodásnál is jobb.

„Hagyd abba!”, mondja bosszúsan, Sári tovább nevet, most már erőlteti, műnevetés, rosszul csinálja.

„Borzalmas színésznő vagy!”, mondja ki Vera, és ugyanabban a pillanatban a szájához kap, hogyan csúszhatott ki rajta ilyen aljasság, Sári minden vágya, hogy valóban az legyen, ahogy az anyukája, meg annak az anyukája is Budapesten, ők egy igazi „színészdinasztia”, ezt szokta mondani Sára néni, mert az ő anyukája híres művész, sokat szerepel a tévében, talán ezért nincs ideje az unokájára, Sári még csak néhányszor látta, de az éppen elég volt rá, hogy biztos legyen benne, ő is színésznő lesz, és Sári már több színdarabban is feltűnt, persze olyanokban, amelyekben gyerekszereplők is vannak, de Vera nem erre célzott, ez csak az erőltetett nevetés miatt szaladt ki a száján. Aztán eszébe jutnak az előbbi kétségei, a nyomasztó gondolatok a gonoszságról, amit Sári puccos szoknyája meg feltűzött haja indított el benne, és ebben a pillanatban már nem is tudja, igazából miért mondta ezt.

„Nem úgy gondoltam!”, szól gyorsan.

Sárinak remeg a feje, mint felelés előtt, kirohan a gyerekszobából, becsapja az ajtót, Vera lép egyet, hogy utánamegy, de csak az előtérig jut, a szobából sűrű füstszag árad, semmi kedve bemenni, és annyira nem is bánja ezt a gorombaságot, a babák meg a Sári gúnyolódása miatt sem, aztán mégis rátör a lelkiismeret-furdalás, próbál másra figyelni, nem akar arra gondolni, hogy ez az előbbi otrombaság szándékos volt-e, arra meg végképp nem, hogy amikor látta Sárit a színpadon, az igazából tetszett-e neki, vagy csak szurkolt a legjobb barátnőjének.

Tétlenül áll az előszobában, a nagyszoba felé néz, nem mer visszaosonni a kisszobába, ha Sári kijön, legalább azt lássa, hogy itt várja, de nincs sehol, és most, meglepő módon, az előtér is üres, az emberek vagy kint vannak a gangon és az udvaron, vagy bent a szobában, mindkét irányból nevetés, kiabálás hallatszik, csodás illat száll ki a konyhából, nehéz meleg van a lakásban, a sütő felől tömény forróság árad, Vera elindul, hogy megkeresse, szereti nézni, ahogy sül a tészta.

Ekkor lép be a fiú a kitárt bejárati ajtón.

Valamivel idősebb Veránál, mulatságosan néz ki, neki is göndör, vörös haja van, majdnem olyan lángoló, mint a mamáé, és éppen úgy áll, bukósisakosra nyírva, mint Jakub bácsinak, de az arca nem olyan, hanem vékony, csinos álla van, a bőre meg csupa szeplő, és hatalmas, sötét, szinte fekete bogárszeme van, nem lehet máshová nézni, csak oda. A fiú megáll, Vera érzi, hogy mosolyog, nem akar, de a szája nem engedelmeskedik, a fiú egy pillanatig nem mosolyog vissza, mintha távolabbról jönnének most a buli zajai, aztán végre viszonozza, szélesre húzódik a szája, kiállnak a szemfogai, mint egy vámpírnak. Nyújtja a kezét.

„Józef Lehocki vagyok.”

Egy kicsit meghajol, ami olyan, mintha valami régi filmben történne, talán ezért roggyan meg Vera térde, vagy csak rosszul lép, de az biztos nem igaz, amit később Sári mond, aki ekkor lép ki a nappaliból, hogy ő pukedlizett volna, Vera azelőtt nem is ismerte ezt a szót, és ez, szerinte, mindent bizonyít.

Sárival később sokat vitatkoznak arról, mi történt a bemutatkozáskor, és ő azért bizonygat mindent ilyen határozottan, hogy magát is meggyőzze, mert az az igazság, hogy valamiért nem emlékszik rá, mi történt.

Ő azok után, hogy kiszaladt a száján, „Milyen szokatlan név! Juzef? Furcsa, hogy ú-val kell mondani!”, egyáltalán elárulta-e az ő teljesen normális sajátját, vagy nem.

És miért rogyott meg a térde, ha megrogyott tényleg.

Sári ettől kezdve úgy nevet a buliban, mint az anyukája, és mindig ott akar lenni, ahol a felnőttek. Most már szó sem lehet róla, hogy elhúzódjanak, pedig Vera már azzal is beérné, ha bemehetnének, nem baj, hogy nem szabad se társasozni, se babázni, csak ne csípje a szemét a füst. A friss süteményből alig marad, a mama megfogja a vállát, hogy nem illik odarohanni a tepsihez, de a felnőtteknek senki sem fogja meg a vállát. Mire a friss sütemény beér a szoba belsejébe, már csak a széle marad, arra meg alig jutott csokoládé. Sári még abból sem kér, pedig imádja az édességet, a kakaót különösen, de most feltartja a kezét, és int, hogy „ugyan”, csuklóból, mintha az anyukáját parodizálná. Sára néni szokta így, csak ő valahogy ügyesebb.

Ott állnak egy zárt körben, mindenkinek háttal, Jakub bácsi meg Józef – aki így, hogy mellette áll, azért mégiscsak hasonlít rá, szóval minden bizonnyal a fia –, és ott van még Sári meg az anyukája. Ők is olyanok, mint két tojás. Egy nagy, egy kicsi. Sári és Sára néni nevetnek, Jakub bácsi mosolyog, de amennyire Vera látja, mert persze dehogyis néz oda, Józef soha.

Vera próbálja feltalálni magát, de nehéz, nem szól hozzá senki, kilép a folyosóra, aztán vissza a mamához, aki még mindig ott áll a szobában, a nyitott ablaknál, a papa arrébb, az új bárszekrény mellett, csupa folt az inge az izzadságtól. Béla bácsival énekelnek, zavarbaejtően furcsán, nem nevet senki, és ezt a dalt nem is énekli más, Szól a kakas már, a mama kifelé néz, észre sem veszi, hogy Vera bejön, a két férfi egymásnak támaszkodik, összetapasztják a homlokukat, és úgy kiabálnak, majd megvirrad már. Vera nézi őket, ijesztő, mintha sírnának, de ekkor Sára néni kiabálni kezd:

„Elég legyen!”

A társaságból néhányan elindulnak haza, aminek Vera örül, mert azt reméli, hogy akkor ők is mehetnek, de sajnos nem, a Sári apukája meg a papa csak nyakalnak tovább, és ugyan nem éneklik végig a dalt a kakasról, ők nem mennek sehová. Még így is borzasztóan sokan maradnak, többen bejönnek az udvarról, esteledik, a Lehockiék meg Sári a mamájával továbbra is a szoba közepén, mindenkinek háttal, zárt, kicsi körben. Mintha valami játékot játszanának, vagy titkos megbeszélnivalójuk lenne.

Vera úgy érzi magát, mint aki láthatatlan. Úgy mehet fel-alá, hogy nem szól hozzá senki, rá se hederítenek, és ez többé-kevésbé rendben is van így, hiszen felnőttek, és számára szinte mind idegenek, ő csak Géza bácsit, a felsős testneveléstanárt ismeri (őt is csak azért, mert ő a lovastornaedző is), meg persze Sáriékat és a saját szüleit, meg elvileg Lehockiékat, igaz, Jakub bácsinak, bár ott volt, nem lett bemutatva.

Egyszerre csak azon kapja magát, észreveszi, ahogy az éhséget szokta – vagy amikor belefeledkezik a játékba, és hirtelen nagyon kell pisilne –, hogy szomorú. És haragszik is Sárira, amiért nem törődik vele, és amiért ott majomkodik a mamájával, és egyfolytában kacarászik. Miért csinálja? Sosem szokta igazán irigyelni, még a legó meg a babák miatt se, de most összeszorul a szíve, nem tudja, miért, hiszen ő nem szeretne ott állni, abban a körben, hogy mindenki őt nézze; akkor meg mi fáj ennyire? Felnéz, a mama rámosolyog, Vera fél, hogy meg fogja kérdezni, miért nem megy oda Sárihoz beszélgetni, de a mama most nem firtat semmit, ehelyett átöleli és magához húzza, meleg és boldog érzés, meg furcsa is. A mama valamiért mindig tudja, mit kell csinálni. Máskor biztosan megkérdezte volna, sőt talán rászólna, hogy menjen oda. De most nem.

„Majdcsak eltelik ez is”, súgja neki.

Vera elmosolyodik, imádja, ha a mama titkokat árul el neki, például ezt, hogy ő is unatkozik és egyedül van, hogy neki is rossz itt, most már ketten vannak egyedül, és akkor az már nem is egyedüllét, persze attól még unatkoznak, mert itt semmit sem lehet csinálni, de akkor is más.

Béla bácsi meg a papa megint nótáznak, egy akácos útról énekelnek, ha végigmegyek rajtad én, nem tudnak már szépen énekelni, vagy nem akarnak, részegek, és Vera úgy látja, ők is szomorúak, majdnem meg is kérdezi a mamát, miért nem mennek haza, ha a papa ennyire búslakodik itt, de aztán inkább hallgat, valami azt súgja, hogy ez a kérdés nem esne jól neki.

A kis, zárt kör arrébb araszol a szoba közepéről, hogy távolabb legyenek a nótázóktól, és ahogy megindulnak, a kör íve megtörik, Verának összeakad a tekintete a barátnőjével, Sári úgy tesz, mintha nem venné észre, mintha nem látná őt, Vera ösztönösen emelné a kezét, majdnem integet neki, már hallja magát, ahogy kiabál, „hahó, te bamba!”, de a mozdulat lendülete valamiért megtörik, a teste meggondolja magát.

Nem akar Sárinak integetni.

Az integetés öleléssé alakul, Vera inkább magához húzza a mamáját, behunyja a szemét, nem akarja látni Sári üveges tekintetét, sőt egyáltalán nem akarja tudni, mi történik a szobában, a háta mögött. Aztán a mama határozottan eltolja magától, ő próbálja ott tartani magát, a védett helyen, de nem sikerül.

És ekkor meg is érzi, nem tudni, honnan, csak jelez valami belül, hogy valaki áll a háta mögött.

„Nem megyünk ki?”

Megfordul, a fiú gombszeme most is éjfekete, de fényes, odakintről szarkák károgása hallatszik, a mama belécsíp hátulról, fáj, kiáltani akar, de a második csípés megelőzi, ezen annyira meglepődik, hogy miért csinálja a mama ezt a csipkedést, hogy haragudni is elfelejt.

„Jó ötlet”, nyögi ki, „nagy itt a füst.”

Valami megváltozik a szobában, mintha valaki felkapcsolta volna villanyt, vagy a szél támadhatott fel, és befújta a szobába a függönyt, esetleg a papáék hallgattak el, kifulladt a végtelennek látszó nótázás, egy pillanatra mindenki őket nézi, még a papa tekintetét is magán érzi, ahogy elindul kifelé, Józef előreengedi, ő megy át a szobán, oldalt ott áll a csonka körcikkely, Józef hűlt helyével, Vera lesüti a szemét, de így is látja, hogy a habos ruha a jobb oldalon van, és bár ő azért sem néz fel, érzi, hogy most bezzeg észrevette őt a barátnője. Éget a tekintete. Még van egy- vagy kétlépésnyi ideje, hogy eldöntse, Sári vagy Jakub bácsi felől kerüli meg a megcsappant társaságot. Első pillanatra könnyebb megoldásnak látszik, hogy a Lehocki papa felé induljon, és el is határozza, hogy arra fordul, de aztán mégsem úgy csinálja. Közben már emeli is a fejét.

Mintha egy fénycsóvába találna bele a tekintete.

Sári összehúzott szemmel méregeti.

Egy másodperc vagy még annál is kevesebb idő ez, egylépésnyi idő a nagyszobában, Vera mégis úgy érzi, hogy túlzottan lassan telik el, és hogy ő nincs is a testében, valaki más dönt, beszél, cselekszik helyette, ő ott maradt a mama mellett. De a teste szerencsére sokkal bátrabb, mint ő, odalép Sárihoz, és megérinti a kezét.

„Nem jössz ki velünk?”

Sárinak megrándul a válla, talán nem akarja lelökni a kezét, vagy nem szándékosan, de megrándul benne az izom. Vera gyorsan elhúzza az övét, mintha ott sem lett volna.

„Köszönöm”, sziszegi Sári, és visszafordul a mamája felé.

Az ő teste azonnal halad is tovább, mint aki csak lassított, mosolyognia kell, most ismét egészen önmaga, és majd kicsattan a büszkeségtől, hogy ezt milyen okosan csinálta.

Kilépnek a függőfolyosóra, üres, csak lent ülnek páran, de azok magukkal vannak elfoglalva, a zárt udvaron még mindig fullasztó a délután megszorult meleg, pedig a nap már régen eltűnt a nyugati házfal mögött, néha leng némi szellő, becsapódik egy szúnyoghálós ajtó vagy fürdőszobai kisablak, sörszag van, még nincs este, de már halványan látszik, hogy a szobák ablakában vibrálnak a tévék. Vera azt figyeli, hogy a házban mindenütt, minden ajtó és ablak nyitva van, a másodikon nagy hasú bácsik beszélgetnek, sámlin ülnek, és isszák a sört.

„Szomorú vagy?”, kérdezi Józef.

„Csak egyedül.”

„Ekkora buliban?”

Vera bólint.

„Igaz”, feleli Józef, „itt lehet.”

Hallgatnak, de nem rossz, Vera nem mer a fiúra nézni, mindketten támasztják a korlátot, és úgy figyelik az álmos udvart, mintha lenne ott valami az üres székeken, elhagyott sörösüvegeken kívül.

„Te mit keresel itt?”

„Nem akartak egész nap egyedül hagyni”, feleli Vera.

Józef meglepődik, feléje fordul, „nem szegedi vagy?”, kérdezi.

Vera bólogat, hogy de, és megint érzi azt a szorítást, amit ilyenkor szokott, ha arra gondol, ők milyen magányosak, nem is tudja, belekezdjen-e, elmondja-e, hogy a papa szülei meghaltak, a mamáé meg messze laknak, de nem kell, illetve nem tudja, mert Józef kezd mesélni, hogy ha ő otthon lenne, Lengyelországban, Tarnowskie Góryban, a világ legszebb városában, ami alatt ezüstbánya is van, igaz, nem üzemel, de az most mindegy, szóval akkor ő nem lenne egy efféle buliban, mert a keresztapjáék is közel laknak, meg a bérmakeresztapjáék is, és neki tizennégy unokatestvére van, és az egyikükkel, Adammal egy napon születtek, ma kereken tizenkét és fél évesek, és Adam most biztosan ünnepel, a piactéren bosszantja az árusokat, beleharap a nénik almájába, aztán elfut, vagy ha nagy a baj, felpattan a bringájára, és elillan, mert Tarnowskie Góry nem kisváros, de biciklivel semmi sincsen messze, és ők ott bárhová mehetnek, mert mindenütt szeretettel fogadják őket, hiszen mindenki ott él, és ott is élt, mindig is.

„Csak ti nem.”

„Csak mi nem”, helyesel Józef, és elkomorul, már nem csillog a szeme, visszakönyököl a korlátra, az udvart nézi.

„Nem akartalak megbántani.”

Józef legyint.

„Miért jöttetek el?”

„A papa katona, vagyis zenész. Nekem mindegy. Folyton áthelyezik.”

Vera felnéz, azt akarja kérdezni, hogy ha Józef lengyel, hogyhogy beszél magyarul, amikor a fiú megint mesélni kezd, most nem olyan hevesen, mint az előbb, sőt inkább kimérten, keresi a szavakat.

„Először Krakkóba költöztünk”, picit elhallgat, „a papa ott is hegedült tovább, és az még jó volt.” Ránéz, „tudod, az nem volt messze, onnan hétvégére haza lehetett utazni, vonattal, még úgy is, ha a papa nem jött.”

Vera úgy bólogat, mintha jóvá kéne hagynia, amit hall.

„De aztán tavaly onnan is áthelyezték őt, és akkor jöttünk Magyarországra, először Budapestre, és már onnan is nagyon messze volt Tarnowskie Góry, csak az ünnepekre lehetett hazamenni, és nem elég ez, most egy pesti év után meg itt vagyunk. És Szeged még Pestnél is messzebb van.”

Verának fogalma sincs, milyen messze lehet ez a kimondhatatlan nevű lengyel város, de Pesten volt már, és oda valóban elég sokat kellett utazni.

„Már mindegy, nem?”

Józef rácsodálkozik, „végül is.” A szeme hirtelen felragyog, milyen érdekes, ahogy változik a színe, mintha égő lenne benne, és miközben magyaráz, hadonászik, mintha vezényelne, arról beszél, hogy majd egyszer, ezt megígéri a lánynak, elviszi őt oda, Vera mosolyog, miféle túlzás ez, nem is ismerik egymást, és különben se megy ő egy majdnem idegen fiúval sehová, nem szokása, de azért bólogat, Józef meg magyaráz, hogy az ezüstbánya ott húzódik az egész város alatt, és most már nem bánya, mert elfogyott az ezüst, hanem egy óriási csónakázótó, barlangfolyosók, tavak labirintusa, és néha ugyan vigyázni kell, mert az ember könnyen beveri a fejét, de olyan szépet még nem látott, és ahogy ezt mondja, Vera azon kapja magát, hogy elképzeli, ott van, hogy hajókáznak, csak ők ketten Józeffel a föld alatti csatornákon és a gigászi barlangtermekben, ahol végtelen tavak vannak, és a víz kristálytiszta felületén tükröződnek a cseppkövek, utána meg, néha, rövid ideig szűk folyosók, és ő behúzza a nyakát, nehogy koppanjon a feje.

„Jó lesz”, mondja, és annyira meglepődik, hogy legszívesebben bocsánatot kérne, mert ő nem szeret olyat ígérni, amit nem tart meg, és ebből természetesen nem lesz, nem lehet semmi.

„Hát persze hogy jó lesz!”, kiáltja Józef, és még mondana valamit, amikor Sári kilép melléjük.

„Torta”, közli, és meg sem várva a választ, visszaindul.

Belépnek, a mama úgy tesz, mintha nem venné észre, amikor bejön, de amikor a közelébe ér, mintha egy félelmetes, gyors polip lenne, kicsap a karja, és magához húzza, Vera sikít, de szerencsére akkora zaj van, hogy ezt senki sem hallja.

Állítólag negyven gyertya ég Béla bácsi tortáján. Mindenesetre sok. Megolvadt a torta széle, de szép, Sára néni vizeskancsót tart a kezében, benne óriási kés.

„Na, szegd meg, te vén mackó”, mondja.

A többiek tapsolnak, kiabálnak, talán ezért nem hallják, ahogy Gina néni, aki különben olyan vékony, hogy elfújja szegényt a szél, azzal a sok kistányérral egyensúlyozva mondogatja, vagyis inkább lihegi, hogy „utat”, meg hogy „kérem szépen!”, a papa sem hallja, és háttal is áll neki, vagyis csak félig háttal, oldalvást, Vera látja a tekintetén, ahogy a száját tátja, mindjárt énekelni fog, és Vera ugrik is, hogy szóljon, megfogja a papa kezét, mert Gina néni a tányérokkal odaért mellé, de a papa, mintha harcolni készülne, felcsapja a karját, a mutatóujját a levegőbe fúrja, Vera körül lelassul az idő, úgy érzi, hogy ha nem lassult volna le ő is együtt az idővel, talán el tudná kapni a tányérokat, de így csak látja, ahogy a kistányérok oszlopa elborul, néhány darab az oszlop tetejéről a levegőbe emelkedik, a többi meg csak kifordul a sikoltó Gina néni kezéből, a papa közben azt kiáltja, éneklésre ez már nem is emlékeztet, hogyha ír majd, édesanyám, de a nóta nem tud azzal a lendülettel folytatódni, ahogy elkezdődött, mert a tányérok hatalmas csörrenéssel földet érnek.

Majdnem az összes tányér eltörik, Gina néni sírva lapátolja a cserepeket egy vödörbe, Sára néni azt ismételgeti, hogy „semmi baj, Eugénia”, és ilyenkor a papára pillant megrovóan, és egy kicsit kivár, „nem a maga hibája”, a papa zavartan toporog, a hózentróger hátsó csatja elengedi a nadrágját, felpattan a gumi a hátán, tarkón vágja a kapocs, egészen olyan, mintha kapott volt egy tockost, ijedten behúzza a nyakát, ez sajnos máskor is előfordul vele, mert a papának nagyon menő hózentrógerje van, mindenki irigyli, Béla bácsi hozta neki Nyugat-Berlinből, széles a gumija, fényes fémcsatjai vannak, de hátul valamiért csak egy darab, és annak a csatnak a mama szerint lelke van, mert ha a papának rossz a kedve, vagy bármi gondja van, mindig enged, és ilyenkor fejbe vágja a csat, ahogy most is, de szerencsére ez most jól jön ki, mert Sára néni, akinek eddig a percig minden izma megfeszült az arcában, olyan hahotázásban tör ki, hogy alig bírja abbahagyni, és ekkor már mindenki nevet, a mama visszakapcsolja a papa csatját, oldódik a zord hangulat, csak Gina néni hüppög tovább, motyog maga elé.

„Voltak Zsolnayk is.”

Néhány darab megmenekül a készletből, abból Sára néni eszik, és egy rövid ideig Sári, amíg be nem látja, hogy sokkal jobb móka egyenesen a tortát dézsmálni, kézzel markolni az oroszkrémbe, ahogy mások csinálják.

Béla bácsi szétkeni a habot a saját arcán, ezen mindenki nevet, még a mama is elmosolyodik, pedig a papa „balesete” óta falfehér, és a tortából sem eszik, de ekkor még ő is megenyhül, és egyszerre Béla bácsi és a papa megint rikoltozni kezdenek, írjon a falunkról, ezt kiáltják, és közben a többiek, a felnőttek is, meg a három gyerek, kézzel vagy villával lapátolják a tortát, és ez nagyon jó, nevetni kell, és szerencsére Sári sem sértett már, kicsit meg is dobálják egymást az olvadt tejszínhabbal, Józef pedig Vera mellé lép, leveszi a torta közepéről a formátlan marcipán írógépet, mert valamiért az van rajta, egy csúnya írógép, és odanyújtja, Vera beleharap, úgy tűnik, mindenki nagyon örül, csak Gina néni kiabál dühösen az asztal mellől, hogy valaki leöntötte itallal a Béla bácsitól kapott szivacskosztümje kabátját… … …

Hálásan köszönöm Árvai Judit, Darvasi László, Dés László, Károlyi Csaba, Morcsányi Géza, Nádasdy Ádám, Pacskó Csaba, Turi Tímea, Vecsei H. Miklós és a kiadó munkatársainak segítségét!

Nélkülük más lenne ez a könyv.

A regény kitalált történet, figurái is fiktívek, bármilyen egyezés a valósággal, az 1980-as Szegeddel csak a véletlen játéka.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

Grecsó Krisztián 1976-ban született Szegváron.
Író, költő, az Élet és Irodalom munkatársa. Budapesten, Újlipótvárosban él.

Főbb művei

Isten hozott (2005)

Tánciskola (2008)

Mellettem elférsz (2011)

Megyek utánad (2014)

Jelmezbál (2016)

Harminc év napsütés (2017)

Pletykaanyu (2018)

Vera (2019)

Magamról többet (2020)

Belefér egy pici szívbe (2020)

Valami népi (2022)

Lányos apa (2023)

Apám üzent (2024)

A sorozatban megjelent kötetek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Esterházy Péter: Egy nő

Gabriel García Márquez:
A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Balogh Emerencia
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 638 8
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL