A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Dr. CEO, 2023

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2022

Mr. Szépfiú (Londoni nagymenők 2.), 2022

Mr. Milliomos (Londoni nagymenők 3.), 2022

Mr. Briliáns (Londoni nagymenők 4.), 2023

Mr. Arrogáns (Londoni nagymenők 5.), 2023

Mr. Aranyifjú (Londoni nagymenők 6.), 2024

Dr. Vágyálom (Csábító doktorok 1.), 2024

Dr. Nagyképű (Csábító doktorok 2.), 2025

Copyright © 2023 Louise Bay. All rights reserved

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dobos Attila

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-90-1

ELSŐ FEJEZET

Kate

Még mindig tetőtől talpig bizsergek az izgalomtól, még ennyi év után is, amióta megnyitott a teázó a Crompton-birtokon. Minden napnak örömmel nézek elébe – és őszintén, mégis hányan mondhatják el ugyanezt a munkájukról? Kinyitom az ajtót és megfordítom a kirakati táblát a „Nyitva” feliratra. Ma a több száz mosolygós látogatónak teát, kávét, süteményeket és palacsintát szolgálunk fel, nem is beszélve Sandra mai levesspecialitásáról. Miután bejárták Crompton gyönyörű kertjét, lelkesen betérnek hozzánk egy rövid pihenőre, majd folytatják a túrát a kertben, esetleg hazaindulnak.

A teázó előtti magnóliafa rügyei épp most pattantak ki, és tudom, hogy az emberek úgy nyitnak be hozzánk, hogy közben az emberfej méretű virágokat és a levegőben kúszó édes illatokat dicsérik, ami arról árulkodik, hogy május derekán járunk. Ugyanez történik minden áldott évben. És ettől ma mindenki különösen jó hangulatban lesz. Hogyne lenne bárkinek jó a kedve, ha Cromptonba látogat?

A West Side Story „I Feel Pretty” nyitóakkordjai szűrődnek ki hozzám. Széles mosollyal fordulok Sandrához, aki bekapcsolta a hangszórókat, és már dalra is fakadt. Csatlakozom hozzá, közben visszapördülök a pult felé.

– „És ma szánok minden lányt, aki nem én vagyok” – dúdolom.

Nincs szupersztár hangom – sosem jutottam volna el a West Endre –, viszont elég jól énekelek, így tavaly bejutottam a cromptoni amatőr színjátszócsoport Jégvarázs produkciójába. Én voltam Elza, Sandra pedig, jóllehet, harminc évvel idősebb nálam, Annát játszotta.

– Hogy van a nagyi? – kérdi Sandra.

Mindenki csak „nagyinak” hívja a nagymamámat. Harminc éve él és dolgozik ezen a birtokon, és éppúgy része ennek a helynek, mint a kis ház, amiben éldegél.

– Jól. Végre teljesen elmúlt az a fránya megfázása.

Végigböngészem Crompton Instagramjának hozzászólásait. Én kezelem a hivatalos fiókot, és kapok egy kis extrát a kávézóbeli fizetésemen felül, hogy elvégezzem az ezzel járó többletmunkát.

– Ehhez mit szólsz?

Felmutatom a telefonomat Sandrának, hogy megnézze a magnóliáról készült fotót, amit ideérve készítettem.

– Mindegyik szép – bólint.

– Ez itt a probléma. Annyi szépség vesz körül minket, hogy el vagyunk kényeztetve. Fel sem fogjuk, mennyire szerencsések vagyunk.

– Szerintem nem fenyeget az a veszély, hogy egyhamar elfelejtjük – mosolyog rám Sandra. – Hiszen itt vagy nekünk te, hogy folyton emlékeztess rá.

Felkacagok. Szégyentelenül lelkesedem azért a helyért, ahol élünk és dolgozunk. Nem csupán nem érdekel, hogy a birtok megannyi dombján túl vajon zöldebb-e a fű – biztosan tudom, hogy nem az.

– Akkor kiteszem. A többi pedig megy a történetbe.

Megszólal a csengő az ajtó felett, és ösztönösen megkerülöm a pultot, hogy odaforduljak a mai első vendégünkhöz.

Egy nyugdíjas házaspárra számítok, akik fel akarnak melegedni egy csésze tea mellett, mielőtt folytatnák a sétájukat a kertben. Vagy talán egy japán turistacsoportra, akik azt akarják, hogy igazítsam el őket a térképen.

Arra számítok a legkevésbé, hogy egy olyan magas férfi lép be, akinek le kell hajtania a fejét, nehogy beverje a szemöldökfába – egy férfi, aki feltűrte a fehér ingujját, szinte provokatívan kivillantva erős alkarját. Megáll, közvetlenül a pult előtt, és úgy néz rám, mintha Sandra egyik süteményszelete lennék, és fel akarna falni.

Annyi biztos, hogy az előttem álló valaki nem számít tipikus vendégnek itt Cromptonban.

Sikerül megőriznem a mosolyomat, amíg üdvözlöm az új vendéget, annak ellenére, hogy érzem, hogy már attól elvörösödöm, hogy ránézek.

– Jó reggelt! Miben segíthetek?

Derűs arckifejezéssel mustrál. Tudni sem akarom, mi járhat a fejében. Mert abból ítélve, ahogy megrándul a szája sarka, és ahogy kitágulnak a pupillái, bármire is gondol, az csakis mocskos lehet.

– Tea? Kávé? – sorolom, kissé idegesen. – Van dobozos narancslé is hátul, a hűtőben.

Rámutatok a hideg italokat tároló egységre.

Sandra odacsoszog hozzánk, és a szemem sarkából látom, hogy leteszi a pultra a csokoládétortát. Később majd fogadunk, hogy mikor eszik meg az első szeletet. Mindig ez az utolsó, amit rendelnek, ám amint elfogyott az első szelet, olyan, mint a fekete péntek – megállás nélkül rendelik, amíg kapható. Addig viszont a házi müzliszelet és a répatorta kerül a vendégek tányérjára.

– Hogy te milyen jóképű fickó vagy! – közli Sandra az előttem álló vadidegennel, aki még azt sem bökte ki, hogy teát vagy kávét kér-e.

Sandra csípőre teszi a kezét és közelebb lép hozzám, így az ismeretlenhez is, mintha csak meg akarna győződni arról, hogy tényleg olyan jóképű, mint elsőre gondolta. Ehhez persze nem fér kétség. A fényes, sötétbarna haj, a telt ajkak, a markáns állkapocs… még az a kis ránc is a szemöldökei között, különös intenzitást kölcsönöz a jóképű arcnak.

A vendég szája halvány mosolyra húzódik.

– Köszönöm.

– És amerikai! – kiált fel Sandra, mintha egy zebra mutatkozott volna be tökéletes angolsággal.

Nap mint nap találkozunk amerikaiakkal. Vagy legalábbis majdnem minden nap.

Sandra oldalba bök.

– Amerikai!

Önkéntelenül elmosolyodom. Sandra a nap legalább negyven százalékában akaratlanul vicces szokott lenni. A maradék hatvanban pedig énekel, ezért ő a tökéletes munkatárs. Ráadásul hírből sem ismeri a szégyenérzetet, nagyszerűen süt, és születésem óta ismerem. Sandra olyan nekem, mint a saját családom.

– Répatorta? – ajánlom, közben igyekszem figyelmen kívül hagyni Sandrát, és a munkámra koncentrálok; a munkára, amiről gyerekkoromban álmodtam, és amit tizenhat évesen kezdtem.

– Egy feketekávét – feleli végül a férfi.

Ahelyett, hogy nekilátna elkészíteni a kávét, amíg én kezelem a kasszát, Sandra a pultra támaszkodik.

– Amerikában élsz? – kíváncsiskodik. – Nyaralni jöttél?

– Egy font ötven lesz, Sandra kérdőíve pedig teljesen opcionális.

Halkan nevet, a hangjától kiszalad az erő a lábamból. Tény, hogy nem sok jóképű férfi vetődik a Crompton-birtokra. Én pedig ritkán mozdulok ki innen, kivéve, ha be kell ugranom a városba, mert a postán vagy a szupermarketben van dolgom. Nem sok velem egykorú férfival találkozom, aki úgy néz ki, mint az előttem álló idegen, de a testem olyan zsigeri reakcióval válaszol, hogy szinte örülök: egy ideje nem is merészkedtem messzebbre itthonról. Lehet, hogy valamiféle hormonális változáson mentem keresztül, és rohamot kapnék, ha Cambridge-ben, egy sarkon befordulva egy egész csapat férfival találkoznék.

Noha valószínűleg még egy tucat sem rendelkezik akkora magabiztossággal, mint ez a példány. Szinte ontja magából. Már néhány másodpercnyi interakció után meg tudom állapítani róla, hogy ő az a fajta férfi, aki pontosan tudja, mit akar.

Az a fajta, aki meg is kapja, amit akar.

– Hé, ez nem egy kérdőív! – méltatlankodik Sandra. – Csak cseverészek. Érdekelnek az emberek. Minek is tagadnám?

– Jelenleg az Államokban élek – válaszolja az idegen.

Már épp megkérdezném tőle, hogy készpénzzel vagy bankkártyával akar-e fizetni, amikor a kimondatlan kérdés előtt felemeli a telefonját és bólint, ahogy felkínálom neki a kártyaolvasót.

– Itt élnek a rokonaim. Ma reggel találkozom velük, bejárjuk a kertet.

– Csodálatos – jegyzem meg szórakozottan.

– Egy családszerető ember – állapítja meg Sandra. – Nős vagy?

Erre a férfi felnevet. Nem tudom eldönteni, hogy a sok kérdés vagy ez a bizonyos személyes kérdés szórakoztatja ennyire.

– Nem vagyok.

Rám pillant, majd vissza Sandrára.

– Kiviszem a kávét, ha szeretnél helyet foglalni. Minden asztal szabad.

Legszívesebben a homlokomra csapnék. Persze hogy minden asztal szabad. Rajta kívül nincs más vendég. Nem mintha fenntartanánk az asztalokat a VIP-vendégek számára.

– Kösz – biccent, mielőtt elfordul.

Nézem, ahogy leül, kinyújtja hosszú lábát az asztal alatt, majd előveszi a telefonját.

– Irtó jóképű! – sóhajt fel Sandra, és mindketten őt bámuljuk.

Hirtelen felpillant, és rajtakap minket, hogy nézzük. Zavaromban elvörösödöm, és úgy meredek az előttem lévő kasszára, mintha egy laptop lenne, amin fontos munkát végzek.

Csak nem hallotta meg Sandrát?

– Mindkettőnket bajba sodorsz! – förmedek rá suttogva.

– Hát, rád is férne egy kis baj, te lány. Némi izgalom vagy kaland…

– Én úgy szeretem az életemet, ahogy van – válaszolom.

A Crompton-birtok bőven elég kaland nekem. Itt boldog vagyok. Nekem ez számít.

– Ha húsz évvel fiatalabb lennék, úgy másznám meg ezt a pasit, mint egy fát – folytatja Sandra.

– Húsz éve boldog házasságban éltél – emlékeztetem.

Megvonja a vállát.

– Te viszont nem vagy házas.

– De boldog vagyok.

Már kijutott nekem a kalandokból, éppen ezért szeretek itt lenni, ebben a kávézóban, musicaleket énekelni és répatortát felszolgálni.

Az ismeretlen férfi felpillant a telefonjáról, és találkozik a tekintetünk. Nem fordul el, és én sem.

MÁSODIK FEJEZET

Vincent

Jacob és Sutton nem késnek. Én jöttem korán. Meg akartam nézni magamnak a helyet, mielőtt bármi más elvonná a figyelmemet – a teázót a rózsaszín terítőkkel, a háttérben musicalzenével, amikre együtt dúdol a két nő a pult mögött. Körül akarok nézni, felfedezni a kertet, megnézni, milyen a ház, amikor nem nyüzsögnek itt a turisták. Hallanom kell, hogy mit súgnak az ösztöneim. Rajongok az adatokért, de ha jónak is tűnnek a számok, amikor befektetni készülök, azt az ösztöneimnek is jóvá kell hagyniuk.

– Amerikában én is boldog lennék…

Az idősebb hölgy a pult mögött együtt énekel a következő slágerrel, ami a hangszóróból szól. Elmosolyodom. El is hiszem róla, hogy boldog.

Felpillantok a közeledő léptek zajára.

– A kávéd – mondja a fiatalabb alkalmazott.

– Kösz! – biccentek, és magamhoz húzom a bögrét.

– Nahát, még egy balkezes! – állapítja meg egy ragyogó mosoly kíséretében.

Rózsaszín csíkos ruhát visel fodros gallérral és fehér köténnyel. Tényleg nem kellene ennyire csábítónak lennie. De ha egyszer olyan pokoli ártatlannak tűnik benne!

– A barátnőd szeret énekelni – jegyzem meg.

– Mindketten szeretünk – válaszolja. – Nem is tudnék olyan helyen dolgozni, ahol nem lehet énekelni.

Ezt halál komolyan mondja, és nem tudom eldönteni, hogy őszintén gondolja-e, amíg el nem mosolyodik.

Káprázatos a mosolya.

Kék szeme szinte szikrázik, lófarokba fogott haja lágyan leng, ahogy lépked… és gondolom, más testmozgásra is.

– Hozhatok még valamit?

Megrázom a fejem

– Az étlapról nem.

Erre elpirul, én pedig gondolatban ostorozom magam, amiért nem vagyok képes úriemberként viselkedni.

– Nem, köszönöm.

Megszólal a csengő az ajtó felett, és belép Sutton. Valamint Parker – akire nem számítottam. Mögötte pedig Jacob és Tristan, Parker vőlegénye.

Felállok az asztaltól.

– Négyen jöttünk – közli Sutton. – Minél több baráttal kell találkoznom a szabadnapjaimon.

– Minél többen vagyunk, annál jobb – válaszolom, és átölelem Suttont.

Minél többen vagyunk, annál inkább hasonlít ez egy tipikus családi kirándulásra, és nekem pontosan ez a célom. A rokonaim ma akaratlan résztvevői a játéknak, amit űzök.

Mindenki letelepedik az asztal köré, leveszi a kabátját, én pedig a pult felé pillantok, és elkapom a fiatalabb nő tekintetét. Anélkül, hogy bármit mondanék, fogja a jegyzettömbjét és odajön hozzánk.

– Jó reggelt mindenkinek! Üdv itt nálunk, a Cromptonban! Mit hozhatok?

Figyelem, ahogy szorgosan felírja az egyes rendeléseket, és mindenkinek elismétli, mit kért. Minden rendelés között összenéz velem egy pillanatra, mintha csak ellenőrizni akarná, hogy még mindig itt vagyok-e.

Azután újra megszólal a csengő, és nagy dérrel-dúrral belép a nagynéném és a nagybátyám.

– Pokoli hideg van, Carole. Ezért van rajtam két pulóver és egy kabát.

A nagynéném figyelmen kívül hagyja a nagybátyám panaszáradatát – már megszokta –, és átöleli a fiát, a leendő menyét, valamint a barátaikat.

A pult felé sandítok, és a fiatal nő már visszakanyarodott hozzánk.

– Két csésze tea és egy répatorta lesz Johnnak – szólok oda neki.

– Két csésze teát kér? – csodálkozik.

Azután megrázza a fejét, és rájön, mire gondoltam. A nagynénémet és a nagybátyámat nézi, ahogy lehámozzák magukról a rétegeket. Apró mosolyra húzódik a szája széle. Rámutat a tollával Carole-ra és Johnra, rajtam kívül senki sem veszi észre a mozdulatot.

– A szüleid?

Elmosolyodom. Nem csak az idősebb hölgy kíváncsi.

A csoport szélére lépek, ő pedig követ engem.

– Hogy hívnak? – kérdem.

– Kate.

Megnézem magamnak az arcát – a lófarokból aláomló sötét hullámokat, a három szeplőt a bal arccsontján, és tetszik a nyakára kúszó pír. De nem akarom zavarba hozni.

– A nagynéném és a nagybátyám – magyarázom. – Jacob az unokatestvérem, ő Carole és John legidősebb gyereke. Sutton pedig a leendő felesége.

– A menyasszonya – javít ki.

Elmosolyodom és zsebre dugom a kezem, nehogy rám törjön a kísértés, hogy valami mást csináljak velük.

– Parker pedig Sutton legjobb barátja, Tristan pedig az ő vőlegénye.

Bólint, mint aki elégedett a válaszommal.

– Igazi nagy család. Sok esküvő van kilátásban.

Halkan felnevetek.

– De nem nekem.

A szemébe nézek, jelentőségteljesen. Nem tudom, miért flörtölök ilyen hévvel. Nem mintha el akarnám kérni a számát, vagy el akarnám hívni vacsorázni. Mégis különös vonzalmat érzek iránta, amit nem tudok megmagyarázni.

– Még Nathant is várjuk. Ő is egy unokatestvér. Összesen öt van belőlük. Nathan felesége dolgozik, így ő nem fog csatlakozni hozzánk.

Kate felsóhajt, odafordul hozzám és a karomra teszi a kezét. Túl bizalmas ez a gesztus, mégis helyénvalónak érzem.

– Legyen szép a napotok!

Ezt olyan őszinteséggel mondja, hogy köpni-nyelni nem tudok. Azután sarkon fordul, és visszaindul a pult felé.

– Kösz, Kate! – szólok utána.

Ekkor felcsendül egy ismerős dallam, és meghallom az első szavakat – „Good Morning” – az Ének az esőben egyik dalából.

– Már nem írnak ilyeneket – sopánkodik John. – Nagyszerű zene! Nem egy ilyen Andrew Lloyd Webber-féle smafu. Az Ének az esőben, na az egy igazi musical.

– A Párbajok lovagja – mondja Carole.

John felnevet.

– Musicallé változtatva.

Ezen Carole is jót nevet.

Öröm ilyen boldognak látni őket, még akkor is, ha fogalmam sincs, min nevetnek.

– Jól vagytok? – kérdem.

– Jobban lennék egy csésze teával – jegyzi meg John. – Oda kell mennünk rendelni?

– Nem – rázom a fejem –, már hozzák.

– Rendes gyerek vagy, Vincent. Nem úgy, mint az enyémek.

Elmosolyodom, de felerősödik a bizsergés a tarkómban.

Kate visszatér az italokkal.

– Hozhatok még valamit? – kérdi, és felém fordul.

– Talán, ha Nathan megérkezik – felelem.

– Akkor viszlát később!

Rám mosolyog, majd visszamegy a pulthoz, közben énekel.

– Az angol nők a legjobbak – jegyzi meg Sutton.

Rábámulok, és nyilvánvaló, hogy látta, hogy Kate-et nézem.

Felnevetek.

– Szép nők mindenütt vannak, Sutton.

– Voltál már te szerelmes valaha? – kérdi.

Ebbe igazán nem akarok belemenni. Gondolom, normális, hogy az újdonsült szerelmes párok minden ismerősüknek ugyanazt kívánják, én azonban nem ilyen vagyok. Sodródom az árral, nem érdekel, hogy megtaláljam „a nagy Ő-t”, akivel életem végéig kellene élnem. Semmi sem érdekel annyira, hogy életem végéig csak azt akarjam.

– Élvezem az életet – válaszolom.

Szerencsémre kinyílik a kávézó ajtaja és belép Nathan, a karján egy nála legalább hatvan évvel idősebb nővel, aki így határozottan a kilencvenes éveiben járhat.

– Itt vannak, Gladys. Mondtam, hogy úgyis megvárnak. Most pedig foglaljon helyet.

Nathan felpillant, és biccent.

– Vincent, rendelhetnénk Gladysnek egy csésze teát? Sőt, legyen két tea és egy narancslé. A lánya és az unokája is mindjárt jön a mosdóból.

A pulthoz lépek, hogy leadjam Gladys rendelését. Kate azonban köddé vált, ám ekkor kinyílik az ajtó a pult mögött, és visszatért.

Egymásra nézünk, mielőtt észreveszi, hogy új vendég érkezett.

– Gladys! – szól Kate. – Múlt héten nem láttalak. Minden rendben?

Megkerüli a pultot és átveszi Nathantől Gladyst, hogy odakísérje a pulthoz legközelebb eső asztalhoz.

Beszédbe elegyedik Gladysszel, de a Nathant üdvözlő rokonok zsibongása miatt nem tudom kivenni a szavaikat. Leülök, belekortyolok a kávémba, és végignézek az előttem ülő emberek garmadáján, akik legalább tizenkét különböző beszélgetést folytatnak egyszerre.

– Most már mind itt vagyunk? – kérdi mellettem Carole.

Bólintok.

– Amennyire én tudom, nem várunk több Cove-ot.

Megpaskolja a térdemet.

– Örülök, hogy újra látlak. Hónapok óta nem jártál nálunk. Remélem, ezúttal egy kicsit tovább maradsz!

Majdnem elmúlik a bizsergés a tarkómban, és puszit adok az arcára.

– Jövök, amikor csak tudok – felelem. – De azt elismerem, hogy hiányzik ez a hely, ha nem vagyok itt.

– Szóval, mit keresünk itt? – kérdi. – Egy percig sem hiszem el, hogy csak kirándulni hívtál minket.

A nagynéném igazán kiemelkedő karriert futott be sebészként. Messze ő a család legokosabb tagja. Semmi sem kerüli el a figyelmét.

– Senki sem hiszi el, hogy csak kirándulni rángattál ide minket – teszi hozzá John.

Körülnézek, hátha hall minket valaki – nevezetesen Kate és a kávézóban dolgozó idősebb nő.

– Fel tudnátok függeszteni ezt a szkepticizmust arra a néhány órára, amíg itt vagyunk? Majd beavatlak, ha eljön az ideje.

Egyáltalán nem szeretném, ha Kate és az idősebb nő meghallana minket. Félek, hogy rögtön mindenféle következtetéseket vonnának le.

– Hát persze. Feltéve, hogy jól vagy – mosolyog rám Carole.

Rendszeresen kapok SMS-eket, e-maileket és telefonhívásokat az összes unokatestvéremtől, sőt még a nagybátyámtól is, de mindig Carole az, aki rákérdez, hogy jól vagyok-e. Gyerekkorom óta ezt csinálja. Régebben mindig arról ábrándoztam, hogy lekésem a repülőgépet, amivel vissza kellett mennem az Államokba, miután Angliában töltöttem a nyarat Carole-lal és Johnnal. Azt hiszem, ezért is jártam ide egyetemre. És ezért tanultam orvosnak. Olyan akartam lenni, mint ők.

Olyan családot akartam, mint az övék.

– Jól, sőt nagyszerűen – nyugtatom meg. – Tudod, hogy mennyire szeretek jó befektetéseket felkutatni.

Felvonja a szemöldökét, de nem mond semmit. Majd később elmagyarázom. Csak akkor veszem meg ezt a helyet, ha a gróf elfogadja az árat, amit hajlandó vagyok fizetni érte. Csak még abban nem vagyok biztos, hogy mi ez az ár, és az a célom a mai nappal, hogy erre rájöjjek.

John köhint egyet, és a pultra pillant.

– Az a csokitorta igazán jól néz ki, Carole…

– Nem, John. Öt perccel múlt tíz, és most fejezted be a répatortádat.

A nagybátyám morgolódik, majd belekortyol a teájába.

Elmosolyodom és elégedetten hátradőlök.

Jó újra itthon.

HARMADIK FEJEZET

Vincent

A parkolóban, miután háromszor is megígértem, hogy benézek Norfolkba, mielőtt hazarepülök New Yorkba, a kocsim mellett állok, ahogy a családom távozik.

Csak álcának hívtam ide őket, de akkor is jó volt újra látni mindannyiukat.

Az órámra pillantok, majd elindulok a ház felé. Csak a kert van megnyitva a nagyközönség előtt, de ha meg akarom venni az egész birtokot, ahhoz a házat is látnom kell.

Az utasításnak megfelelően a kis fekete kapun bejutok a kert hátsó részébe, ahol az ingatlanügynök már vár rám.

– Brian – biccentek.

– Vincent. Annyira örülök, hogy el tudtál jönni! Sajnálom, hogy nem tudtam veled együtt megnézni a kertet. A házban azonban gond nélkül körbe tudlak vezetni.

Nem kell tudnia, hogy a kertet már bejártam. És amíg megnéztem a házat körülvevő birtokot, távolról is fel tudtam mérni a ház állapotát. A tető javításra szorul, hacsak nem komplett cserére. Itt-ott mállik a vakolat, de nem szembetűnő helyeken. Az ereszcsatornából kinőtt a gyom. A hanyatlás jelei elsőre nem nyilvánvalóak, csak ha kimondottan keresi őket valaki – például én. Nemcsak azért, mert tudni akarom, mennyibe kerül majd rendbe hozni a házat, hanem azért is, mert kíváncsi vagyok, vajon mennyire akarja eladni a gróf.

– Mutasd az utat – szólok.

– Kezdjük rögtön a ház bejáratától! Így igazán ráérezhetsz a hely pompájára.

Követem Briant és átmegyünk az épület elejébe, közben szemügyre veszem a repedezett falakat és a leváló tapétát a kicsiny, szűk helyiségekben, amelyeken áthaladunk, amíg el nem érjük az előcsarnokot, ami egészen másképp mutat.

– El tudod képzelni, milyen lehet belépni ide, a kétemeletnyi magas előcsarnokba, a grandiózus lépcsővel szemben… amint benyitsz az épületbe, szinte eltörpülsz idebent.

Zsebre dugom a kezem és felnézek a mennyezetre, majd körbepillantok. Briannek igaza van, a bejárat lenyűgöző, sőt akár káprázatos is lehetne. Csak egy kicsit lepukkantnak és elhanyagoltnak tűnik. A lépcsőt borító szőnyegek kopottak, és mintha valami hiányozna. Mintha a festmények és a bútorok hiánya, melyeknek ezt a belső teret kellene díszíteniük és a szobákat kitölteniük, még feltűnőbb lenne.

– A tulajdonos elköltözött?

– Egyáltalán nem. De amióta a grófnő meghalt, a gróf kiszeretett ebből a birtokból.

– Öt évvel ezelőtt halt meg?

Brian bólint. Ő a gróf közvetítője, nem az enyém. Az Egyesült Királyságban nincs szükségem saját képviseletre. Amivel megspórolok ugyan némi pénzt, de azt hiszem, közlékenyebb lenne, ha lenne itt valaki, aki képvisel.

– Tehát tovább akar lépni.

– Fáj neki, de igen, nem akar tovább bajlódni a birtokkal.

– Ez érthető. Drága és időigényes fenntartani egy ilyen helyet.

– Hadd mutassam meg a könyvtárat! – mondja.

Befordulunk balra, egy könyvekkel teli terembe. Két bőrfotel fog közre egy kis asztalt. Ám a könyveket leszámítva kong az ürességtől a helyiség.

– Megszabadult a bútoroktól? És a festményektől? Mintha hiányozna innen egy s más.

– Azt hiszem, az eladás előtt számos bútordarabot és műalkotást odaadott a családtagoknak.

Hogy ez igaz-e, nem tudom. Lehet, hogy azért adta el őket a gróf, hogy fenn tudja tartani a házat.

– A kert nyitva tartása fedezi a ház fenntartásának a költségeit? – kérdem.

– Szeretnéd nyitva tartani a kávézót? – kérdez vissza. – És a kertet?

– Ezt még nem döntöttem el – válaszolom.

Nem reagált a kérdésemre, ami azt jelenti, hogy a kávézó és a kert nem fedezi a ház fenntartását. És ezt ő is tudja. Ami azt jelenti, hogy a gróf elmondta neki, ami pedig azt jelenti, hogy tisztában vannak azzal, hogy nem tudnak alkudozni.

Természetesen kizárt, hogy továbbra is nyitva tartsam a kertet a nagyközönség előtt. Ha ötcsillagos szállodává akarom alakítani ezt az omladozó öreg épületet, akkor exkluzív lesz a hely. Fényűző. Nem lesz kerti kávézó répatortával, és nem lesznek nyugdíjas kirándulók.

Brian felsóhajt.

– Ha bezárnád, lehet, hogy a helyiek megnehezítenék az engedélyek megszerzését az elvesztett munkahelyek miatt. Vannak, akik már generációk óta a birtokon dolgoznak.

– Ez a kockázat fennáll – bólintok.

Nyilvánvalóan már utánanéztem az építési engedélyeknek. Van egy csapatom, akik segítenek a döntéshozatalban, s noha egy ilyen épület megvételének az építési engedélyeken túl is megvannak a maga veszélyei, vállaltam én már ennél nagyobb kockázatot is. Az engedélyező hatóságok tudják, hogy ha az ilyen hatalmas vidéki házakba nem lehelnek új életet, akkor bizony elkerülhetetlenül pusztulásnak indulnak. Az emberek munka nélkül maradnak, a közösségek pedig megtört szívvel szétszakadnak. Briannek azonban nem kell minderről tudnia.

– Valóban – bólint. – Londonból ugrottál ide erre a napra? – kíváncsiskodik. – Vagy az Egyesült Államokban élsz?

Nem tudom, vajon felfogja-e Brian, milyen szörnyű munkát végez azzal, hogy nem mutatja ki, mennyire kétségbeesetten próbál megszabadulni a gróf ettől a helytől.

– Itt, a városban szállok meg – válaszom. – A fogadóban a birtok mellett.

– Ó, az Arany Nyúlban? Bájos hely. Úgy hallottam, nagyon kellemesek a szobáik.

Bólintok. Még nem jelentkeztem be, így fogalmam sincs, milyenek a szobák, de az tény, hogy ma éjjel ott alszom.

– Hallottam egy pletykát, miszerint a gróf már egy ideje vevőt keres.

Briannek összeszalad a szemöldöke.

– A grófnő halála óta sokan spekulálnak.

Mindketten kerülgetjük az igazi kérdést, mint macska a forró kását – nevezetesen, hogy a gróf vajon hajlandó-e vonzóbbá tenni az árat számomra.

Ha nem, akkor nem foglalkozom vele többet, habár bevallom, tetszik nekem a hely. Szükségem van egy új kihívásra. New York mintha már nem vonzana úgy, mint amikor odaköltöztem. Az sem segített, amikor átköltöztem a város egy másik részébe. Több kell puszta környezetváltozásnál, és a cromptoni birtok talán pontosan az, amit keresek.

– Azt képzelem. Mi a következő megállónk?

– A könyvtárból nyílik a nappali.

Ez a szoba olyan, mint egy kosztümös történelmi film helyszíne: hatalmas csillár függ a mennyezetről, díszes arany konzolasztalok vannak a pazar, levendulakék kanapék mögött. A falakat festmények borítják, elegáns férfiak és nők portréi a múltból, és olyan tájképek, amiknek múzeumban lenne a helyük. A szőnyeg puha, és érezni, hogy törődnek ezzel a hellyel.

– Szép szoba – ismerem el.

– A gróf ezt használja szalonként. Minden nap használatban van. De a hivatalos szalon is nagyon szép.

Visszalépünk a folyosóra, és ezúttal a ház hátsó részébe megyünk.

– Ez a kedvenc helyiségem – folytatja Brian. – A hosszú terem.

Három üvegajtó nyílik a kertre, velük szemben három csillár függ a mennyezetről. A terem mindkét végét egy-egy kőből készült kandalló zárja, aprólékosan kifaragott figurákkal, melyek mintha állatok lennek, de ahhoz közelebbről kéne látnom.

Az ablakokról leváló festéket durván lekenték friss réteggel, de senki sem vette a fáradságot, hogy előbb lecsiszolja a régi réteget. Rúzs a disznón – és még csak nem is szép rúzs.

– Első osztályú rendezvényterem vagy étkező lenne belőle, ha valaki szállodát akarna nyitni – jegyzi meg Brian, a hangjában egy árnyalatnyi kérdő hangsúllyal.

Elmosolyodom, eszem ágában sincs válaszolni. Nem kell tudnia a terveimről.

– Nagyon szép szoba.

Folytatjuk az utunkat; átmegyünk egy másik, kisebb társalgón, amit szalonnak nevez, majd még egyen, amit étkezőnek nevez, noha nincs benne asztal.

– Felmenjünk most az első emeletre?

Biccentek az étkező irányába.

– Előbb járjuk be ezt az emeletet. Mi a helyzet azzal a résszel, ahol bejöttünk?

Összepréseli az ajkát.

– Rendben.

Visszamegyünk a hátsó ajtóhoz, ahol bejöttünk, és egyből világossá válik, hogy miért nem akarta megmutatni. A falak szinte omladoznak a négy-öt helyiségből álló labirintusban, mely mintha egy biliárdszobát és talán még egy nappalit rejtene. Teljesen elhagyatottnak tűnik.

– Nyilvánvalóan ráférne egy kis felújítás – jegyzi meg.

– Nyilvánvalóan – bólintok, miközben kivezet onnan, vissza a főfolyosóra. – Sokan érdeklődnek a hely iránt?

Elindulunk felfelé a lépcsőn, mely drámaian kanyarog, ahogy az egy főúri házhoz illik. Rengeteg helyet foglal, ami nem éppen ideális, de nem valószínű, hogy engedélyt kapunk arra, hogy megszabaduljunk tőle.

– Csak egy szűk kör tud róla, hogy áruljuk – mondja végül.

Majdnem elnevetem magam. Nem azért, mert vicces, hanem mert olyan nyilvánvalóan kerüli a válaszadást. Ha kicsit nyitottabb lenne, talán gyengébbnek érezném a pozíciómat, így viszont önkéntelenül a legrosszabbat feltételezem, ha ennyire nem hajlandó mondani semmit.

Nincs értelme tovább kérdezősködni. Néhány percig szobáról szobára járunk, szemügyre vesszük a hálószobákat, melyeken látszik, hogy legalább hatvan éve nem voltak karbantartva. A második emeleten ugyanez a helyzet.

Omladozik a ház. A gróf mindenáron el akarja adni. Nekem pedig új kihívás kell.

Lassan minden a helyére kerül a cromptoni birtok körül.