Tartalom

Előszó

1. A változás árnyéka

2. Az ősz füzérei

3. Üdvözlet és búcsú

4. Hóbortos hölgy

5. Levelek otthonról

6. A parkban

7. Újra otthon

8. Az első lánykérés

9. Egy alkalmatlan hősszerelmes és egy szívesen látott barátnő

10. A Patty-lak

11. Zajlik az élet

12. „Averil áldozata”

13. A szabályszegők sorsa

14. A kérés, amelyet nem lehet figyelmen kívül hagyni

15. Egy feje tetejére állított álom

16. A közös élet viszontagságai

17. Davy levele

18. Miss Josephine nem feledkezik meg Anne-ről

19. Kis közjáték

20. Gilbert színt vall

21. A tegnap rózsái

22. A tavasz és Anne visszatérnek a Zöld Oromba

23. Paul nem találja a sziklaembereket

24. Jonas színre lép

25. A mesebeli királyfi színre lép

26. Christine színre lép

27. Kölcsönös bizalom

28. Egy júniusi este

29. Diana esküvője

30. Mrs. Skinner románca

31. Anne levele Philippának

32. Uzsonna Mrs. Douglasnál

33. „Egyre csak jött és jött”

34. John Douglas végre előáll a farbával

35. Az utolsó év a Redmondon

36. Gardnerék látogatása

37. Ízig-vérig diplomások

38. Füstbe ment remények

39. Esküvői elfoglaltságok

40. A jelenések könyve

41. A szerelem mindent legyőz

Idézetek és magyarázatok

minden lánynak kerek e világon,

akik „többet akartak” tudni

ANNE-ről

Előszó

2023 tavaszán felkértek, hogy írjak új előszót a Manó Könyvek Kiadónál megjelenő, gyönyörű, új magyar kiadáshoz. Az Anne a Zöld Oromból eredetijét nagyanyám, Lucy Maud Montgomery írta sok-sok évvel ezelőtt. A könyv angol nyelven először 1908-ban jelent meg, és a sorozat végül nyolc kötetre gyarapodott, melyek közül az utolsó az 1938-as Anne családja körében.

Édesapám L. M. Montgomery fiatalabbik fia, Stuart volt. Igen nagy örömére szolgált volna, ha láthatja az Anne-könyvek családunk által jóváhagyott s a Manó Könyveknél megjelenő, gyönyörű, új kiadását. E bevezető révén családom más tagjai és L. M. Montgomery idősebb fia, Chester gyermekei és unokái szívélyes üdvözletüket küldik a magyar olvasóknak.

Mindig nagy öröm volt számomra, hogy nagyanyám írásai világszerte ennyi embert megérintettek. Rendszeresen eljárok az L. M. Montgomery Intézet és a Prince Edward-szigeti Egyetem által kétévenként megrendezett nemzetközi konferenciákra, hogy találkozhassak olyan irodalmárokkal és olvasókkal, akik nagyanyám írásait és szellemiségét tanulmányozzák és élvezik. Tudomásom szerint Magyarországról eddig még sosem vett részt irodalomkutató a Prince Edward-szigeti konferencián, és felmerült bennem, hátha most a magyar olvasók és akadémikusok egy új generációjában ébred fel a kedv L. M. Montgomery munkásságának tanulmányozása iránt. Családomnak sokat jelent a tudat, hogy ez az új kiadás újabb olvasókkal ismerteti meg az irodalomtörténet egyik igazán kortalan alakját – Anne Shirley-t.

Mindig is tudtam, hogy az Anne Shirley-sorozat valami varázslatos vonzerővel bír, nem számít, mikor és hol vagy hány évesen olvassa az ember, hogy milyen nemű vagy milyen nemzetiségű. E műveket övező szeretetet mi sem bizonyíthatja jobban, mint hogy több mint harmincöt nyelven jelent már meg, és az olvasókat világszerte továbbra is lenyűgözi Anne Shirley. Úgy tűnik, ő egy egyetemes nyelven beszél.

Az Anne Shirley-sorozat világa a mindennapi életet jeleníti meg: virágokat és a természet szépségeit, az otthon melegét, a gyermekek és felnőttek csendes, szelíd és gyakran igen változékony érzelmeit. Mesél szívfájdalomról, magányról, ahogy jóságról és szeretetről is. Mesél családról, barátságról és „beilleszkedésről”. És éppen így arról is, milyen, ha nem találja a helyét az ember, mert vörös a haja, vagy mert árva, de ennek dacára mégis megtanulja elfogadni saját egyediségét. Világszerte a mai napig azonosulnak az olvasók Anne különleges természetével, azzal, ahogy igyekszik elfogadtatni magát, sokszor lobbanékony és heves, küzd az igazságért és az álmaiért.

Szívből szeretem ezeket a könyveket és a szereplőit, sokadik olvasásra sem tudom megunni. Anne Shirley és Avonlea többi lakója arra tanítanak bennünket, hogy a kedvesség és a nyitottság együtt járnak. Nagyon örülök, hogy ezeknek a könyveknek egyre újabb kiadásai is elérhetők a magyar olvasók számára.

Anne barátja, Gilbert az első regény végén kedvesen így szól Anne-hez: „Mi nagyszerű barátok leszünk.” Kívánom, hogy az Annes Shirley-sorozat új kiadása magyar olvasók egy új generációjának segítsen abban, hogy nagyszerű barátokká válhassanak, és általuk szebb hely lehessen ez a világ.

Kate Macdonald Butler

Soká lappangó kincseket

megtalál aki jól keres,

mert vágyat a végzet vezet,

fátylat letép s alája les.

Tennyson

(Babits Mihály fordítása)

1. fejezet
A változás árnyéka

– „Elmúlt az aratás, véget ért a nyár”1 – idézte Anne, és álmodozón végigtekintett a tarra vágott földeken. Diana Barryvel almát szedtek a Zöld Orom gyümölcsöskertjében, de most egy napfényes sarokban pihenték ki a munka fáradalmait, ahol légies pihék hadát sodorta tovább a Kísértetjárta erdő tömjénes páfrányainak édes nyárillatát hozó szél.

Ám körülöttük a táj már minden ízében az őszről dalolt. A tenger tompán morajlott a távolban, az aranyvesszővel övezett földek csupaszon és szikkadtan terültek el, a Zöld Orom alatti patakvölgyet ellepték a földöntúli lilában játszó őszirózsák, és a Fénylő vizek tava kék volt… kéken kék; nem a tavasz változó kékje volt ez, vagy a nyár fakó azúrja, hanem tiszta, állhatatos, derült kék, mintha a vízben feloldódott volna minden hangulat és feszült érzelem, és nyugalmi állapotában olyan béke lett volna úrrá rajta, amelyet szeszélyes álmok már nem zavarnak.

– Szép volt a nyár – mondta Diana, és bal kezén mosolyogva forgatta új gyűrűjét. – És mintha az egészet megkoronázta volna Miss Lavendar esküvője. Gondolom, Mr. és Mrs. Irving most már a Csendes-óceán partjánál járnak.

– Nekem meg olyan érzésem van, mintha már elég rég felkerekedtek volna ahhoz, hogy azóta akár az egész világot is körbejárhatták – sóhajtott fel Anne.

– Nem tudom elhinni, hogy csak egy hete házasodtak össze. Minden megváltozott. Miss Lavendar és az Allan házaspár is távozott… milyen magányosnak néz ki a parókia a behajtott zsalugátereivel! Tegnap este elmentem mellette, és olyan érzésem támadt, mintha mindenki meghalt volna, aki ott lakott.

– Sosem lesz még egy olyan kedves lelkészünk, mint Mr. Allan – jegyezte meg komor meggyőződéssel Diana. – Gondolom, idén télen mindenféle helyettesítéssel kell majd beérnünk, és a vasárnapok felénél egyáltalán nem lesz prédikáció. És ti is elmentek majd Gilberttel – borzasztó unalmas lesz ezek után.

– Fred itt lesz – jegyezte meg ravaszkásan Anne.

– Mikor fog Mrs. Lynde beköltözni? – kérdezte Diana, mintha meg sem hallotta volna Anne megjegyzését.

– Holnap. Örülök neki… de hát egy újabb változás. Marillával tegnap kipakoltunk mindent a vendégszobából. Tudod, hogy mennyire utáltam az egészet? Persze butaság… de olyan érzésem volt, mintha szentségtörést követnénk el. Az a régi vendégszoba nekem mindig is egy szentélynek tűnt. Gyerekként azt gondoltam, az a világ legcsodálatosabb szobája. Emlékszel, milyen emésztő vágy gyötört, hogy egyszer egy vendégszoba ágyában alhassak – de nem a Zöld Orom vendégszobájában. Jaj, ott aztán soha! Túl rettenetes lett volna… az áhítattól egy szemhunyásnyit sem tudtam volna aludni. Amikor Marilla beküldött valamit elintézni, soha nem sétáltam keresztül azon a szobán – nem, ehelyett lélegzet-visszafojtva végigtipegtem rajta, mintha csak templomban lennék, és megkönnyebbültem, amikor kijutottam végre. George Whitefield és Wellington hercegének képei lógtak a tükör két oldalán, és amikor odabent voltam, szigorúan összevont szemöldökkel meredtek rám, különösen, ha bele mertem nézni a tükörbe, holott az egész házban az volt az egyetlen, amely nem torzította el egy kicsit az arcomat. Mindig csodálkoztam, hogy Marillának honnan van bátorsága kitakarítani azt a szobát. Most pedig nemcsak kitakarítottuk, de teljesen le is csupaszítottuk. George Whitefield és a herceg az emeleti folyosóra lettek száműzve. Hát „így múlik el a világ dicsősége” – összegezte Anne nevetve, amelyből azért kicsendült némi sajnálkozás is. Sosem kellemes, ha meggyalázzák régi szentélyeinket, még akkor sem, ha már rég kinőttünk belőlük.

– Olyan magányos leszek, amikor elmész – nyögött fel már vagy századszorra Diana. – És ha belegondolok abba, hogy már a jövő héten útra kelsz!

– De még együtt vagyunk – válaszolta derűsen Anne. – Nem szabad hagynunk, hogy a jövő hét elorozza tőlünk ennek a mostani örömét. Én magam is utálom a gondolatát annak, hogy el kell mennem… úgy eggyé váltam már az otthonommal. És ha már a magányosságról van szó! Inkább nekem kellene sóhajtoznom. Hiszen te itt leszel a régi barátaiddal – és Freddel! Miközben én egymagamban leszek csupa idegen között, és egy lelket sem fogok ismerni!

– Leszámítva Gilbertet… és Charlie Sloane-t – közölte Diana, Anne hangsúlyait és körmönfontságát imitálva.

– Charlie Sloane természetesen óriási vigaszt fog jelenteni – helyeselt gunyorosan Anne, mire mindkét felelőtlen fruska elnevette magát. Diana pontosan tudta, mit gondol Anne Charlie Sloane-ről; ám a bizalmas beszélgetések dacára sem tudta meg, hogy Anne miként vélekedik Gilbert Blythe-ról. Igaz, ami igaz, ezt Anne maga sem tudta.

– A fiúk Kingsport másik végében szállnak majd meg, amennyire tudom – folytatta Anne. – Örülök, hogy a Redmondra járok majd, és biztos vagyok benne, hogy egy idő után szeretni is fogom. De azzal is tisztában vagyok, hogy az első néhány hétben még nem. Még a hétvégi hazaruccanások öröme sem nyújt majd vigaszt, mint mikor az Akadémiára jártam. Most úgy érzem, hogy még ezer év van hátra karácsonyig.

– Minden változik… vagy meg fog változni – jegyezte meg szomorúan Diana. – Anne, olyan érzésem van, hogy már sosem lesz semmi olyan, mint azelőtt.

– Úgy vélem, útelágazáshoz értünk – állapította meg tűnődve Anne. – Így kellett lennie. Szerinted, Diana, felnőttnek lenni tényleg olyan jó dolog, mint amilyennek gyerekként gondoltuk?

– Nem tudom… van benne egy-két jó dolog – válaszolta Diana, és azzal a kis mosollyal simogatta meg újra a gyűrűjét, amitől Anne mindig mellőzöttnek és tapasztalatlannak érezte magát. – De sok zavarba ejtő dolog is akad. Néha úgy érzem, hogy megijeszt a felnőtté válás… és bármit megadnék azért, hogy újra kislány lehessek.

– Gondolom, idővel majd hozzászokunk ahhoz, hogy felnőttek legyünk – közölte vidáman Anne. – Idővel már nem lesz annyi váratlan fordulat benne… bár végeredményben úgy képzelem, hogy épp a meglepő dolgok adják az élet sava-borsát. Tizennyolc évesek vagyunk, Diana. Még két év, és húszévesek leszünk. Tízévesen azt hittem, hogy a húszévesek már élemedett korúak. Seperc alatt higgadt, középkorú matróna leszel, én pedig a kedves vénkisasszony, Anne néni, aki majd a szünidőben meglátogat. Ugye, drága Di, majd mindig fenntartasz nekem egy sarkot? Természetesen nem a vendégszobát… vénlányok nem epekedhetnek a vendégszobák után, és én oly’ szerény leszek majd, mint Uriah Heep2, és megelégszem egy kis veranda fölötti vagy a szalonból nyíló zugollyal.

– Anne, hogy te micsoda badarságokat beszélsz! – nevetett fel Diana. – Egy remek, jóképű és gazdag illetőhöz fogsz feleségül menni – egy avonlea-i vendégszoba sem lesz elég pompázatos neked –, és minden ifjúkori barátod láttán majd felhúzod az orrodat.

– Az nagy kár lenne; elég helyes orrom van, de attól félek, ha felhúznám, az csak elcsúfítaná – simogatta meg a formás szaglószervet Anne. – Nincs annyi szép vonásom, hogy eltorzíthassam a meglévőket; tehát még ha a Kannibál-szigetek királyához mennék is feleségül, Diana, ígérem, akkor sem húzom fel a láttodon az orromat.

A lányok egy újabb vidám nevetéssel búcsút intettek egymásnak, hogy azután Diana visszatérjen a Gyümölcsös lejtőre, Anne pedig elsétáljon a postahivatalhoz. Ott már egy levél várta, és még akkor is majd’ kicsattant az izgalomtól, amikor Gilbert Blythe beérte a Fénylő vizek taván átívelő hídnál.

– Priscilla Grant is a Redmondra fog járni! – kiáltott fel. – Hát nem remek? Reménykedtem benne, de ő nem hitte, hogy az apja áldását adja majd. De így történt, és együtt fogunk majd lakni. Úgy érzem, egy olyan barátnővel az oldalamon, mint Priscilla, zászlós hadakkal3 is szembe tudok nézni… vagy akár zord csatarendbe tömörült redmondi professzorokkal.

– Szerintem tetszeni fog nekünk Kingsport – jegyezte meg Gilbert. – Azt mesélték, egy kedves régi kisváros, és ott található a világ legszebb természeti parkja. Úgy hallottam, az ottani látvány egészen lenyűgöző.

– Kíváncsi lennék, van-e – lehet-e – szebb ennél – mormolta Anne, és azoknak a szerető, elragadtatott tekintetével nézett körül, akik számára az „otthon” mindig a világ legkedvesebb helye marad, mit sem törődve azzal, hogy idegen csillagok alatt mennyivel szebb vidékek terülhetnek el.

A régi tó hídjának támaszkodtak, nagyot kortyoltak az alkonyati varázsból, mégpedig éppen azon a helyen, ahol Anne kimászott a süllyedő csónakból aznap, amikor Elaine lefelé sodródott Camelot irányába. A naplemente még finom bíborszínűre festette a nyugati eget, ám felkelőben volt a hold, melynek fényénél roppant, ezüstös álomként terült szét a víz. Az emlékezet édes, finom bűbájt szőtt a két fiatal teremtés köré.

– Nagyon csendes vagy, Anne – jegyezte meg végül Gilbert.

– Nem merek megszólalni vagy megmozdulni, mert attól félek, hogy mindez a csodálatos szépség szertefoszlik, akárcsak a csend, mikor megtörik – suttogta Anne.

Gilbert a kezét váratlanul a híd korlátján nyugvó karcsú, fehér kézre helyezte. Mogyorószín szeme belefúródott a sötétségbe, kisfiús ajka pedig szétnyílt, hogy felfedjen valamit a lelkét felvillanyozó álomból és reményből. De Anne gyorsan elkapta a kezét és hátat fordított. Számára megtört az alkony varázsa.

– Haza kell mennem – kiáltott fel túlzott nemtörődömséggel. – Marillának délután fájt a feje, és biztos vagyok benne, hogy az ikrek mostanra már valami szörnyű kalamajkába keveredtek. Tényleg nem lett volna szabad ilyen sokáig kimaradnom.

Amíg elérték a Zöld Oromhoz vezető ösvényt, szünet nélkül és csapongva csacsogott. Szegény Gilbertnek alig volt esélye egy-két szót közbevetni. Anne eléggé megkönnyebbült, amikor búcsút intettek egymásnak. A Visszhang-lak kertjében történt felismerés múlékony pillanata óta Gilbert iránt új, titkos elfogódottság ébredt a szívében. A régi, tökéletes, iskolai cimboraságba egy idegen érzés furakodott – ami azzal fenyegetett, hogy tönkre is teszi.

– Korábban sosem örültem annak, amikor Gilbert elment – gondolta magában félig neheztelőn, félig bánatosan, miközben egyedül poroszkált végig az ösvényen. – A barátságunk fogja bánni, ha nem hagy fel ezzel a butasággal. Pedig nem lenne szabad, hogy tönkremenjen… nem fogom hagyni. Jaj, miért nem őrzik meg a fiúk a józan eszüket!

Anne-ben feltámadt ugyanakkor a kellemetlen kétely, hogy a szó legszorosabb értelmében nem épp „józanságról” tesz tanúbizonyságot az sem, hogy Gilbert kezének meleg érintését még mindig érezte, mégpedig oly’ határozottan, mint abban a röpke pillanatban, amikor a fiú megfogta a kezét; és habár józannak tán kevésbé tekinthető, ám távolról sem volt kellemetlen – nem úgy, mint három estével azelőtt Charlie Sloane hasonló megmozdulása, amikor az egyik tánc alatt egymás mellett üldögéltek egy White Sands-i mulatságon. Anne-t a kínos emléktől kirázta a hideg. Ám az elfogult udvarlókkal kapcsolatos valamennyi problémája elszállt a fejéből, amikor belépett a Zöld Orom otthonos, szenvtelen konyhájába, ahol egy nyolcéves fiúcska gyászosan bömbölt a kereveten.

– Mi a baj, Davy? – kérdezte Anne, és a karjába vette. – Hol van Marilla és Dora?

– Marilla ágyba dugja Dorát – szipogta Davy –, és azér’ sírok, mer’ Dora fejjel előre leesett odakünn a pincelépcsőn, és lenyúzta az orráról a bőrt, és…

– Jaj, ne sírj emiatt, drágám! Természetes, hogy sajnálod, de a sírással mit sem érsz. Holnapra jobban lesz. A sírás senkin sem segít, Davy, és…

– Nem azér’ sírok, mer’ Dora leesett a pincébe – szólalt meg Davy, fokozódó keserűséggel rövidre zárva Anne jó szándékú prédikációját. – Azér’ sírok, mer’ nem voltam ott, hogy lássam, amiko’ lepotyog. Nagyon úgy fest, hogy mindig lemaradok a mókáról.

– Jaj, Davy! – Anne visszafojtott egy szentségtelen kacajt. – Szerinted mókás lenne végignézni, ahogy szegény kis Dora lezuhan a lépcsőn és megüti magát?

– Annyira nem ütötte meg magát – dacoskodott Davy. – Persze ha meghalt vóna, akkor tényleg sajnálnám, Anne. De a Keitheket nem lehet olyan könnyen kinyuvasztani. Gondúlom, olyanok, mint Blewették. Herb Blewett múlt szerdán leesett a szénapadlásról, és a répacsúszdán egyenesen a bokszba gurult, ahol az az ijesztően vad, barátságtalan ló tanyázik, és egyenesen a patái alá gurult. És mégis élve került ki onnan, csak három csontja tört. Mrs. Lynde aszondja, vannak népek, akiket húsbárddal sem lehet agyoncsapni. Anne, holnap ideköltözik Mrs. Lynde?

– Igen, Davy, és azt remélem, hogy mindig nagyon kedves és jó leszel vele.

– Kedves és jó leszek. De esténként ő fog majd lefektetni, Anne?

– Talán. Miért?

– Mer’ ha így lesz – jelentette ki nagyon eltökélten Davy –, akko’ előtte nem fogok úgy imádkozni, ahogy előtted szoktam, Anne.

– Miért nem?

– Mer’ szerintem, Anne, nem lenne szép dolog idegenek előtt beszélni Istennel. Ha Dora akarja, akkor elmondhatja a magáét Mrs. Lynde előtt, de én nem fogom. Megvárom, amíg elmegy, és aztán mondom el. Jó lesz így, Anne?

– Igen, ha biztos vagy benne, hogy azután nem felejted elmondani, Davy.

– Ó, nem felejtem el, abban biztos lehetsz. Szerintem jó móka elmondani az imádságaimat. De nem lesz olyan jó mulatság egyedül imádkozni, mint veled. Bárcsak itthon maradnál, Anne! Nem értem, minek akarsz elmenni és itt hagyni minket.

– Davy, éppenséggel nem akarok, de úgy érzem, hogy meg kell tennem.

– Ha nem akarsz elmenni, akkor nem kell. Te már felnőtt vagy! Anne, ha én nagy leszek, semmi olyat nem fogok csinálni, amihez nem fűlik a fogam.

– Davy, egész életedben azon kapod majd magad, hogy olyan dolgokat csinálsz, amiket nem szeretnél.

– Én aztán nem – jelentette ki határozottan Davy. – Majd csak figyeld meg! Most azér’ kell olyan dolgokat csinálnom, amiket nem akarok, mer’ te meg Marilla ágyba parancsoltok, ha nem teszem. De amiko’ megnövök, ezt már nem csinálhatjátok, és nem lesz senki, aki megmondaná, mit ne tegyek. Bárcsak már ott tartanánk! Képzeld, Anne, Milty Boulter azt mesélte, hogy az anyja szerint azér’ mész egyetemre, hogy meglásd, tudsz-e fogni magadnak egy fiút. Igaz ez, Anne? Szeretném tudni.

Anne egy másodpercig forrt a haragtól. Majd felnevetett, és emlékeztette magát arra, hogy Mrs. Boulter durva, közönséges gondolatai és beszéde nem árthatnak neki.

– Nem, Davy, nem igaz. Azért megyek egyetemre, hogy okosodjak, fejlődjek, és sok mindenről tanuljak.

– Miféle dolgok azok?

– „Király, karaj, pecsétviasz,

haj, háj, kehely, hajó”4

– idézte Anne.

– De ha mégis fognál magadnak egy férfit, akko’ azt hogyan csinálnád? Tudni szeretném – makacskodott Davy, akit nyilvánvalóan rabul ejtett a téma.

– Inkább kérdezd erről Mrs. Boultert! – vágta rá meggondolatlanul Anne. – Úgy vélem, valószínűleg többet tud a folyamatról, mint én magam.

– Meg is fogom, ha legközelebb találkozom vele – jelentette ki ünnepélyesen Davy.

– Davy! Ne tedd! – kiáltott fel Anne, amikor rádöbbent, micsoda hibát követett el.

– De hát épp most mondtad – replikázott a sértett Davy.

– Ideje ágyba bújnod – döntött Anne, hogy kikerüljön végre a slamasztikából.

Miután Davy elment lefeküdni, Anne lesétált a Viktória-szigetig; egymagában elüldögélt, körülvette a finom szövésű, holdfényes félhomály, miközben a víz a csermellyel és a széllel karöltve körbenevette. Anne mindig is szerette ezt a patakot. A múltban sok-sok álmot szőtt a csillogó víz felett. Feledte a reménytelenül szerelmes ifjakat, a rosszindulatú szomszédok csípős beszédét és a lányos lét minden búját-baját. Képzeletben a regék tengerein vitorlázott, amelyek „tűnt tündéri tájak”5 távoli csillogó partjait mossák, ahol az elveszett Atlantisz és Elízium húzódik, és az Esthajnalcsillag mutatja az utat a Szív Óhajának földje felé. Azokban az álmokban gazdagabb volt, mint a valóságban; hiszen a láthatók ideig valók, a láthatatlanok pedig örökkévalók6.

2. fejezet
Az ősz füzérei

A következő hét gyorsan elsuhant, tele csupa-csupa – miként Anne nevezte őket – „utolsó dologgal”. Búcsúlátogatásokat kellett tennie és fogadnia, kellemeseket és kevésbé kellemeseket, attól függően, hogy a búcsúzók és a búcsúzást fogadók tiszta szívből egyetértettek-e Anne reményeivel, vagy azt gondolták inkább, hogy túlságosan felfuvalkodott amiatt, hogy egyetemre megy, és az ő dolguk, hogy „letörjék a szarvát”.

Egyik este az AFE búcsúpartit rendezett Anne és Gilbert tiszteletére Josie Pye otthonában, és erre a helyszínre egyrészt azért esett a választásuk, mivel Mr. Pye háza elég tágas és kényelmes volt, másrészt erősen fennállt a gyanúja annak, hogy a Pye lányok fittyet hánynának az egészre, ha a házzal kapcsolatos felajánlásuk süket fülekre találna. Nagyon kellemes időt töltöttek együtt, a Pye lányok roppant nyájasak voltak, és nem mondtak vagy tettek semmi olyasmit, ami megzavarta volna az esemény békéjét – ami nem volt amúgy szokásuk. Josie szokatlanul barátságos volt – olyannyira, hogy leereszkedően még azt is megjegyezte Anne-nek:

– Anne, jól áll neked az új ruhád. De most komolyan, már-már csinos vagy benne!

– De kedves tőled, hogy ezt mondod – válaszolta csillogó szemmel Anne. Már sokat javult a humorérzéke, és azok a megjegyzések, amelyek tizennégy éves korában még fájdalmat okoztak volna, most egyszerűen csak szórakoztatták. Josie azt gyanította, hogy a csintalan tekintetű Anne titokban kineveti, de megelégedett azzal, hogy a lépcsőn lefelé menet odasúgta Gertie-nek, hogy Anne Shirley most majd még jobban megjátssza magát, hogy egyetemre fog járni – majd csak figyelje meg!

A „régi csapatból” mindenki ott volt – csupa jókedv, vidámság és ifjonti gondtalanság. A rózsás, gödröcskés arcú Diana Barry, akit árnyékként kísért a hűséges Fred; a takaros, megfontolt és egyszerű Jane Andrews; Ruby Gillis, aki krémszínű selyemblúzában és aranyszín hajába tűzött piros gólyaorral még sosem volt ilyen csinos és ragyogó; Gilbert Blythe és Charlie Sloane, akik mindketten a lehető legközelebb akartak lenni a tünékeny Anne-hez; Carrie Sloane, aki sápadtnak és búskomornak tűnt, miután az a hír járta, az apja nem engedte, hogy Oliver Kimball akár csak a házuk közelébe menjen; Moody Spurgeon MacPherson, akinek kerek arca és kifogásolható füle változatlanul kerek és kifogásolható volt; és Billy Andrews, aki egész este egy sarokban ült, és csak kuncogott, amikor valaki hozzászólt, és széles, szeplős arcán elterülő, örömteli vigyorral figyelte Anne Shirley-t.

Anne már előzetesen tudott a mulatságról, de arról nem, hogy ő meg Gilbert az egylet alapítóiként nagyon hízelgő „köszöntőben” és „a tisztelet zálogaiban” részesülnek – ő maga egy Shakespeare-drámakötetet, Gilbert pedig egy töltőtollat kapott. A kedves szavakkal teli köszöntő, amelyet Moody Spurgeon a legünnepélyesebb és fölöttébb lelkipásztori hangján olvasott fel, meglepetésként érte és örömmel töltötte el Anne-t, és a könnyek csaknem elhomályosították nagy, szürke szemének csillogását. Keményen és odaadóan dolgozott az AFE érdekében, és megmelengette szívét, hogy a tagok ennyire komolyan értékelték az erőfeszítéseit. Mindenki nagyon kedves, barátságos és vidám volt – még a Pye lányok is kitettek magukért. Abban a pillanatban Anne imádta az egész világot.

Borzasztóan élvezte az estét, de a vége majdnem elrontott mindent. Gilbert ismét elkövette azt a hibát, hogy valami érzelmeset mondott neki, miközben a holdsütötte verandán vacsoráztak; mire Anne büntetésből barátságosan fordult Charlie Sloane-hez, és még azt is megengedte, hogy hazasétáljon vele. Mindazonáltal hamar rájött, hogy a bosszú a legjobban annak fáj, aki kezdeményezte. Gilbert fesztelenül hazakísérte Ruby Gillist, és Anne hallotta őket nevetni és vidáman beszélgetni, miközben elsétáltak a nyugodt, csípős őszi estében. Nyilvánvalóan nagyon jól érezték magukat, miközben őt halálra untatta Charlie Sloane, aki megállás nélkül beszélt, és még csak véletlenül sem mondott semmi olyasmit, amit érdemes lett volna meghallgatni. Anne időről időre egy-egy szórakozott „igen”-nel vagy „nem”-mel felelt, és arra gondolt, milyen gyönyörű volt aznap éjjel Ruby, hogy milyen dülledt Charlie szeme a holdfényben – még annál is rosszabb, mint napvilágnál –, és hogy a világ valamiképp nem is olyan szép hely, mint azt az este elején hitte.

– Egyszerűen csak elfáradtam… ennyi a bajom – mondta, amikor végre-valahára magára csukta a szobája ajtaját. És ezt őszintén el is hitte. De amikor a rá következő este meglátta, hogy Gilbert azokkal a határozott, gyors lépteivel átkel a Kísértetjárta erdőn és a régi rönkhídon, mintha titkos, ismeretlen forrásból eredő csöpp öröm bugyogott volna fel a szívében. Ezek szerint Gilbert az utolsó estét mégsem Ruby Gillisszel fogja tölteni!

– Anne, fáradtnak tűnsz – mondta.

– Fáradt vagyok, és ami még rosszabb, elégedetlen. Fáradt azért, mert egész nap a bőröndömet pakoltam, és varrtam. De elégedetlen meg azért, mert hat nő látogatott meg, hogy elbúcsúzzon tőlem, és mind a hat tudott olyat mondani, ami képes volt kiszipolyozni az életet, és amitől az olyan szürke, szomorú és örömtelen lett, mint egy novemberi reggel.

– Undok, vén szipirtyók! – hangzott Gilbert elegáns megjegyzése.

– Jaj, dehogyis, nem voltak azok! – felelte komolyan Anne. – Épp ez a baj. Ha undok szipirtyók lettek volna, akkor fikarcnyit sem törődöm az egésszel. De valamennyien kedves, bájos, anyáskodó teremtések, akik kedvelnek, és akiket én is kedvelek, és éppen ez az oka annak, hogy olyan indokolatlan súllyal nehezedik rám mindaz, amit mondtak, vagy amire céloztak. Éreztették velem, hogy bolondnak tartanak, amiért a Redmondra megyek, és megpróbálok majd diplomát szerezni, és azóta azon tűnődöm, vajon tényleg így van-e. Mrs. Peter Sloane sóhajtozva azt mondta, reméli, kitart az erőm, amíg ennek a végére érek; mire én azon nyomban az idegkimerültség reménytelen áldozataként láttam magam a harmadik év végén; Mrs. Eben Wright azt mondta, bizonyára rettentő sokba kerül négy év a Redmondon; mire minden ízemben megbocsáthatatlan dolognak kezdtem érezni, hogy efféle ostobaságra pazarlom Marilla pénzét meg a sajátomat. Mrs. Jasper Bell reményét fejezte ki, hogy majd nem ront el az egyetem, ahogyan másokkal tette; mire a csontjaimban azt éreztem, hogy majd a négy redmondi év végére egy elviselhetetlen nőszemély leszek, aki azt gondolja magáról, hogy már mindent tud, és Avonlea-ben lenéz majd mindent és mindenkit; Mrs. Elisha Wright azt mondta, hogy tudomása szerint a redmondi lányok, különösképp azok, akik Kingsportban laknak, „rémesen puccosak és beképzeltek”, és szerinte nem érezném magam otthonosan a köreikben; rögtön láttam magamat számkivetett, slampos, megszégyenült vidéki lányként, ahogy Redmond klasszikus csarnokaiban rezes csizmában kóricálok.

Anne mindezt nevetéssel vegyes sóhajtással zárta. Érzékeny természete miatt minden helytelenítés nagy súllyal nehezedett rá, még azoké is, akiknek a véleményére nem adott. Az élete egyelőre ízetlen volt, és a becsvágy úgy hunyt ki benne, miként az elfújt gyertyaláng.

– Ne törődj vele, hogy miket hordanak össze! – tiltakozott Gilbert. – Pontosan tudod, milyen szemellenzősen méregetik az életet, akármilyen kitűnő teremtések is amúgy. Megátalkodottnak tartják, hogy valaki olyat tegyen, amire ők még nem vetemedtek sosem. Te vagy az első lány Avonlea-ből, aki egyetemre megy; és tudod, hogy az úttörőket mindig holdkóros habókosoknak tekintették.

– Jaj, tudom én. De érezni nagyon más, mint tudni. A józan eszem azt súgja, amit mondasz, de vannak pillanatok, amikor a józan észnek nincs hatalma felettem, és közönséges dőreség lesz úrrá a lelkemen. Komolyan mondom, Mrs. Elisha távozása után alig volt lelkierőm befejezni a csomagolást.

– Csak elfáradtál, Anne. Fátylat az egészre, és gyere, járjunk egyet… sétáljunk át az erdőn a lápon túlra! Lennie kell ott valaminek, amit meg akarok mutatni neked.

– Méghogy lennie kell! Hát, nem tudod, hogy ott van-e?

– Nem. Csak azt tudom, hogy ott kell lennie, abból kiindulva, amit tavasszal láttam. Gyere hát! Majd úgy teszünk, mintha megint gyerekek lennénk, és majd a szelek útját járjuk.

Vidáman felkerekedtek. Anne – emlékezve az előző este kellemetlenségeire – nagyon kedves volt Gilberttel; és az immáron bölcsebbnek bizonyuló Gilbert gondosan ügyelt rá, hogy iskolai pajtásnál ne akarjon több lenni. Mrs. Lynde és Marilla a konyhaablakból figyelték őket.

– Egy nap szép pár lesznek – jegyezte meg elismerően Mrs. Lynde.

Marilla enyhén összerezzent. Szíve mélyén ezt is remélte, de természete ellen való volt, hogy Mrs. Lynde pletykásan tárgyilagos stílusában hangosan ki is mondassék.

– Hiszen még csak gyerekek – közölte kurtán.

Mrs. Lynde jóindulatúan felnevetett.

– Anne tizennyolc éves; én ebben a korban már férjnél voltam. Marilla, mi, öregek, túlságosan beleéljük magunkat abba, hogy a gyerekek sosem nőnek fel, úgy bizony. Anne fiatal nő, Gilbert férfi, és bárki láthatja, hogy még Anne lába nyomát is csodálattal illeti. Rendes fiatalember, és Anne jobbat nem is kívánhatna. Remélem, a Redmondban nem tömik tele a fejét valami romantikus badarsággal. Nem helyeslem azokat a koedukált helyeket, nem is helyeseltem soha, úgy bizony. Nem hiszem, hogy az efféle egyetemeken a hallgatók mással is törődnének a flörtölésen kívül – summázta ünnepélyesen Mrs. Lynde.

– Azért egy kicsit bizonyára tanulnak is – tette hozzá mosolyogva Marilla.

– Valamicskét – fintorgott Mrs. Rachel. – Ugyanakkor szerintem Anne igenis fog tanulni. Sohasem volt kacér. De nem értékeli a maga valójában Gilbertet, úgy bizony. Jaj, ismerem én a lányokat! Charlie Sloane is meg van érte őrülve, de én sosem javasolnám, hogy hozzámenjen egy Sloane-hez. A Sloane-ek természetesen derék, becsületes, tiszteletre méltó emberek. De summa summarum, mégiscsak Sloane-ek.

Marilla biccentett. Egy kívülálló számára a kijelentés – hogy a Sloane-ek végeredményben Sloane-ek – nem bírt volna felvilágosító erővel, de ő értette a csíziót. Minden faluban éldegél ilyen család; lehetnek akármilyen derék, becsületes, tiszteletre méltó emberek, mégiscsak Sloane-ek, és azok is maradnak mindörökké, beszéljenek akár az emberek és az angyalok nyelvén.

Gilbert és Anne – boldog tudatlanságban afelől, hogy Mrs. Rachel a jövőjüket így elrendezte – a Kísértetjárta erdő félhomályában kószáltak. A messzeségben, a rózsás és kék színekben játszó, fakó, éteri ég alatt a learatott dombok a naplemente borostyán ragyogásában sütkéreztek. A távoli lucligetek bronzvörösben izzottak, hosszú árnyékuk a felföldi kaszálókat csíkozták. De körülöttük gyenge szél fütyült a fenyők ágai között, amely az ősz dallamát hordozta magában.

– Ez az erdő most már tényleg kísértetjárta… a régi emlékeknek köszönhetően – mondta Anne, és lehajolt, hogy felemeljen egy páfrányágat, amelyet a fagy már viaszos fehérre fakított. – Olyan érzésem van, mintha azok a kislányok, akik mi ketten voltunk Dianával, még mindig itt játszanának, alkonyatkor leülnének a Driád fürdője mellé, és szellemekkel randevúznának. Tudod, hogy szürkületkor soha nem tudok úgy végigmenni ezen az ösvényen, hogy ne érezném újra a régi rettegést és borzongást? Volt egy különösen ijesztő fantom, akit mi ötöltünk ki – a meggyilkolt gyermek szelleme, aki az ember háta mögé kúszott, és hideg ujjával belékapaszkodott. Be kell vallanom, amikor napnyugta után errefelé vezet az utam, a mai napig óhatatlanul is apró, alattomos lépteket képzelek a hátam mögé. Nem félek a Fehér Hölgytől, a fej nélküli embertől vagy a csontvázaktól, de azt kívánom, bár sosem találtam volna ki azt a babaszellemet. Hogy milyen mérges volt Marilla és Mrs. Barry ránk emiatt! – összegezte Anne a múltba merengést egy kis nevetéssel.

A láp felső részét körülölelő erdő bíborszín allékkal volt tele, a levegőben ökörnyál lengedezett. Göcsörtös lucfenyők zordon ültetvénye és juharral szegélyezett, napmelengette völgy mellett vezetett el az útjuk, majd megtalálták azt a „valamit”, amelyet Gilbert keresett.

– Á, itt is van – közölte elégedetten.

– Egy almafa… és ilyen messzire! – kiáltott fel vidáman Anne.

– Igen, egy almát termő valóságos almafa itt, a fenyők és bükkfák között, a gyümölcsösöktől jó mérföldnyire. Múlt tavasszal egy szép nap erre jártam, akkor bukkantam rá, tiszta fehér volt a virágoktól. Elhatároztam, hogy majd visszatérek ősszel, hogy lássam, termett-e rajta alma. Úgy látom, roskadásig van. Jónak is tűnnek… sárgásbarna, mint a russet fajta, de az oldala sötétpiros. A legtöbb vadon termő alma zöld és nem is étvágygerjesztő.

– Gondolom, évekkel ezelőtt kihajtott egy véletlenül elhintett magból – mondta álmodozón Anne. – És hogy növekedett, kivirult és tartotta magát egyes-egyedül az idegen fák között, micsoda bátor, eltökélt teremtés!

– Itt egy kidőlt fa mohapárnával. Ülj le, Anne… megteszi erdei trónusnak! Felmászok néhány almáért. Magasan nőnek… a fának fel kell nyújtóznia, ha napfényt akar.

Kiderült, hogy fenséges ízű az alma. A sárgásbarna héj alatt hófehér volt a húsa, amelyet finoman hálóztak a piros erek; és a szokásos almaíze mellett volt még valami vad, pompás zamata, amilyennel gyümölcsösökben nőtt almák nem rendelkeznek.

– Az édenkert végzetes almájának sem lehetett különlegesebb íze – jegyezte meg Anne. – De ideje hazamennünk. Nézd csak, három perce még alkonyodott, most pedig itt a holdvilág! Milyen kár, hogy nem kaptuk el az átváltozás pillanatát! De, gondolom, az efféle pillanatokat sosem lehet megragadni.

– Kerüljük meg a lápot, és menjünk haza a Szerelmesek útján! Most is olyan elégedetlennek érzed magad, mint amikor elindultunk, Anne?

– Már nem. Azok az almák olyanok voltak, mint éhes léleknek a manna. Úgy érzem, szeretni fogom a Redmondot, és csodás négy évet fogok ott tölteni.

– És azután a négy év után… mi lesz?

– Ó, az út végén van egy újabb kanyar – felelte könnyedén Anne. – Fogalmam sincs, mi lesz ott… nem is akarom tudni. Jobb ez így.

A Szerelmesek útja tündökletes helynek tűnt akkor éjjel, a hold halovány ragyogásában békés volt, és titokzatosan félhomályos. Barátságos csendben sétáltak, egyikük sem érezte szükségét a beszédnek.

– Ha Gilbert mindig olyan lenne, mint ma este, milyen kedves és egyszerű lenne minden – gondolta Anne.

Gilbert séta közben Anne-re pillantott. Világos ruhájában, karcsú törékenységében egy fehér íriszre emlékeztette.

– Kíváncsi lennék, hogy vajon a szívébe zár-e valaha – gondolta, és belémart a kétely.

3. fejezet
Üdvözlet és búcsú

Charlie Sloane, Gilbert Blythe és Anne Shirley a rá következő hétfő reggel hagyták maguk mögött Avonlea-t. Anne szép időben reménykedett. Úgy volt, hogy majd Diana hajt ki vele az állomásra, és azt szerették volna, ha az út – ami jó időre az utolsó közös kikocsikázásuknak ígérkezett – kellemesen alakul. Ám amikor Anne vasárnap este ágyba bújt, a keleti szél baljós próféciával jajgatott a Zöld Orom körül, ami aztán reggelre be is teljesedett. Anne arra ébredt, hogy esőcseppek dobolnak az ablakán, és egyre szélesedő gyűrűket rajzolnak a tó szürke felszínére; a dombok és a tenger ködbe burkolóztak, az egész világ elmosódottnak és kietlennek tűnt. Vigasztalan szürke hajnalon bújt a ruháiba Anne, mivel korán kellett indulnia, hogy elcsípje a hajóhoz igazodó vonatot; küzdött a szemében akaratlanul is felgyűlő könnyek ellen. Elhagyja a szívének oly’ kedves otthont, és valami azt súgta neki, hogy mindörökké elmegy, csak nyaralni tér majd vissza. Semmi sem lesz olyan már, mint azelőtt; hiszen vakációra hazajönni nem ugyanaz, mint itt élni. És jaj, milyen becses és drága volt minden – az a kis fehér veranda, a lánykori álmok szent helye, az öreg Hókirálynő az ablak előtt, a csermely a katlanban, a Driád fürdője, a Kísértetjárta erdő, a Szerelmesek útja –, az ezeregy drága helyszín, ahol a régi idők emlékei rejtőztek. Vajon lehet-e valaha még boldog másutt?

Aznap gyászos hangulatban zajlott a reggeli a Zöld Oromban. Davy, valószínűleg életében először, nem tudott enni, és szégyenkezés nélkül zokogott a zabkásája felett. Szemlátomást másnak sem volt nagyon étvágya, Dorát leszámítva, aki kényelmesen bekebelezte a maga adagját. Dora – akár a halhatatlan és megfontolt Charlotte, aki „kenyeret szelt”, míg eszeveszett szerelmese testét egy deszkán kiterítették7 – egyike volt azon szerencséseknek, akiket a legritkább esetben zaklat fel bármi. Még nyolcévesen is nagy dolognak kellett történnie, hogy Dora kibillenjen a nyugalmából. Természetesen sajnálta Anne távozását, de ez vajon elég ok lenne arra, hogy ne fogyassza el jó étvággyal a pirítósra halmozott buggyantott tojást? A világért sem. És látván, hogy Davy képtelen megenni a sajátját, Dora felfalta azt is.

Diana pontosan érkezett a bricskával, esőköpenye fölött kiragyogott rózsás arca. Valahogy hát istenhozzádot kellett mondani. Mrs. Lynde előjött a lakrészéből, szívélyesen megölelte Anne-t, és figyelmeztette, hogy akármit is csináljon, mindig óvja az egészségét. A rideg és könnytelen Marilla könnyű csókot nyomott Anne arcára, és azt mondta, feltehetőleg hallani fognak majd felőle, miután berendezkedett. Egy alkalmi megfigyelő arra a következtetésre juthatott volna, hogy aligha számít neki Anne sorsának alakulása – amíg csak ugyanez a megfigyelő nem nézett volna alaposan Marilla szemébe. Dora kimérten megpuszilta Anne-t, és kisajtolt magából két illedelmes, apró könnycseppet; ugyanakkor Davy, aki azóta a hátsó tornácon bőgött, hogy felálltak az asztaltól, nem volt hajlandó elbúcsúzni. Amikor meglátta a felé közeledő Anne-t, talpra ugrott, feliramlott a hátsó lépcsőn és bebújt a ruhásszekrénybe, ahonnan nem is volt hajlandó előjönni. Fojtott bömbölése volt az utolsó, amit Anne a Zöld Oromból távozva hallott.

A Bright Riverbe vezető úton úgy esett, mintha dézsából öntenék; arra az állomásra kellett eljutniuk, miután a carmodyi mellékvonatnak nem volt csatlakozása a hajóvonathoz. Charlie és Gilbert a peronon álltak, amikor megérkeztek, és már a vonat is fütyült. Anne-nek csupán annyi ideje maradt, hogy megvegye a jegyét, feladja a poggyászát, majd gyors istenhozzádot mondott Dianának, és sietve felszállt. Magában azt kívánta, bár visszafordulhatna Dianával Avonlea-be; tudta, hogy el fogja emészteni a honvágy. És, jaj, bár elállna ez a szomorkás eső, mert most olyan, mintha az egész világ a tovatűnt nyarat és az elillant örömöket siratná! Még Gilbert jelenléte sem vigasztalta, és bár Charlie Sloane is ott volt, de a sloane-séget csak szép időben lehet kibírni. Esőben teljességgel elviselhetetlen.

Ám amikor a hajó kipöfögött a charlottetowni kikötőből, jobbra fordultak a dolgok. Elállt az eső, és a felhők hasítékai között aranyszínben tündökölve hébe-hóba előbukkant a nap, rezes ragyogásba borítva a szürke tengert, és aranysugarakkal világítva meg a sziget partjait övező ködpászmákat, ami mindent összevetve szép napot vetített előre. Mindemellett Charlie Sloane egykettőre olyan tengeribeteg lett, hogy le kellett mennie, Anne és Gilbert pedig kettesben maradtak a fedélzeten.

– Örülök, hogy minden Sloane-en kitör a tengeribetegség, amint vízre szállnak – gondolta magában könyörtelenül Anne. – Biztosan nem tudnék búcsút inteni a „régi rögnek”, ha Charlie is itt állna mellettem, és úgy tenne, mintha érzelmes pillantásokat lövellne szerteszét.

– Nos, hát, elindultunk – jegyezte meg érzelemmentesen Gilbert.

– Igen, úgy érzem magam, mint Byron „Childe Haroldja”… csak én nem épp „hazám partját” kémlelem8 – közölte Anne, és szürke szemével élénken pislogott. – Gondolom, az ott Új-Skócia lenne. De a hazája partja, amit az ember a legjobban szeret, és az nekem a jó öreg Prince Edward-sziget. El sem tudom képzelni, hogy nem itt éltem egész életemben. Az idejövetelem előtti tizenegy év olyannak tűnik, mint valami rossz álom. Hét éve már, hogy útra keltem ezen a hajón – azon az estén, amikor Mrs. Spencer áthozott Hopetownból. Látom magamat abban a szörnyű ósdi, félgyapjúszövet ruhában és a kifakult zsirárdikalapban, ahogy elragadtatott kíváncsisággal derítem fel a fedélzetet és a kajütöket. Szép este volt; és hogy ragyogtak a sziget vörös partjai a napsütésben. És most megint átkelek a szoroson. Jaj, Gilbert, azt remélem, szeretni fogom a Redmondot és Kingsportot, bár biztos vagyok benne, hogy nem fogom!

– Hová tűntek a bölcselmeid, Anne?

– Elsüppedtek a magány és a honvágy nagy, mocsaras hullámában. Három évig sóvárogtam azért, hogy a Redmondra járhassak – és most oda is tartok –, viszont azt kívánom, bár ne így lenne! Ne is törődj vele! Ismét derűs és bölcselkedő leszek, ha egyszer végre jól kisírtam magam. Muszáj lesz, ha másért nem, hogy „szabad folyást” adhassak neki – csakhogy ki kell bírnom addig, amíg a panzióban ma este ágyba bújok, legyen bárhol is. Utána Anne ismét a régi önmaga lesz. Kíváncsi lennék, vajon Davy kijött-e már azóta a ruhásszekrényből.

A vonat este kilenckor robogott be Kingsportba, és egyszer csak a zsúfolt állomás kékesfehér ragyogásában találták magukat. Anne rettentően össze volt zavarodva, de egy szempillantás múlva magához ölelte Priscilla Grant, aki már szombaton Kingsportba érkezett.

– Hát, itt vagy, kedves! És gondolom, ugyanolyan elcsigázott vagy, mint én voltam, amikor szombat este megérkeztem.

– Méghogy elcsigázott! Priscilla, ne is mondd! Fáradt vagyok, zöldfülű, vidéki, és mindössze tízévesnek érzem magam. Az isten szerelmére, vidd magaddal a te szegény, elgyötört barátnődet egy olyan helyre, ahol ismét hallhatja a saját gondolatait!

– Azon nyomban a panziónkba viszlek. Egy taxi vár ránk odakint.

– Kész áldás, hogy itt vagy, Prissy! Ha nem lennél, akkor szerintem most azonnal levetném magam a bőröndömre, és keserű könnyeket hullajtanék. Micsoda vigasz akár egyetlen ismerős arc is az idegenek süvöltő rengetegében!

– Anne, az ott Gilbert Blythe? Hogy megnőtt egy év alatt! Csak egy iskolás fiú volt, amikor én Carmodyban tanítottam. És persze az meg ott Charlie Sloane. Ő aztán nem változott – nem is tud! Ugyanígy festett, amikor megszületett, és akkor is így fog kinézni, amikor betölti a nyolcvanat. Erre, drágám! Húsz perc múlva otthon leszünk.

– Otthon! – nyögött fel Anne. – Úgy érted, egy rémes panzióban, és egy még rémesebb hálófülkében, amely egy sivár hátsó udvarra néz.

– Nem egy rémes panzió, Anne. Itt a taxink. Ugorj be… a sofőr majd hozza a bőröndödet. Ó, igen, a panzió – a maga módján igazán takaros hely, majd te is meglátod holnap reggel, amikor egy jó éjszakai alvás a mélabúdat rózsásra festi majd. Egy nagy, ódivatú, szürke kőház a St. John Streeten, a Redmondtól röpke sétányira. Egykoron nagyszerű népek „rezidenciája” volt, de a St. John Street mostanra kiment a divatból, a házai pedig szebb napokról álmodoznak. Mindenesetre olyan tágasak, hogy a benne élőknek lakókat kell fogadniuk, hogy megtöltsék a szobákat. A házinénijeink legalábbis kezüket-lábukat törik, hogy ezt a benyomást keltsék. Nagyon kifinomultak, Anne… mármint a házinénik.

– Hányan vannak?

– Ketten. Miss Hannah Harvey és Miss Ada Harvey. Ikrekként látták meg a napvilágot nagyjából ötven éve.

– Úgy látszik, nem tudok elszakadni az ikrektől – mosolyodott el Anne. – Bárhová vet a sorsom, mindig keresztezik egymást az útjaink.

– Ó, drágám, már nem ikrek! Miután betöltötték a harmincat, többé már nem azok. Miss Hannah megöregedett, nem épp méltóságteljesen, Miss Ada ugyanakkor harminc maradt, ám még kevésbé méltóságteljesen. Nem tudom, hogy Miss Hannah vajon tud-e mosolyogni; eddig még sosem kaptam rajta, de Miss Ada egyfolytában mosolyog, ami még annál is rosszabb. Viszont kedves, bájos teremtések, és minden évben két lakót fogadnak, mivel Miss Hannah takarékos természete nem bírja elviselni a „szobák eltékozlását” – nem mintha szükségük lenne rá, vagy éppenséggel rá lennének kényszerülve, miként azt Miss Ada szombat este óta vagy hétszer elismételte. Ami a mi szobáinkat illeti, valójában hálófülkék, és az enyémből a hátsó udvarra látni. A tiéd az utcafronton van, és az utca túloldalán található régi St. John temetőre néz.

– Ez rémesen hangzik – borzongott meg Anne. – Azt hiszem, jobb szeretném inkább a hátsó udvarra nézőt.

– Ugyan, dehogy. Csak várd ki a végét! A régi St. John egészen kedves hely. Olyan régóta megvan, hogy már meg is szűnt temetőnek lenni, és most Kingsport egyik látványossága. Kikapcsolódásként tegnap bebarangoltam. Egy nagy kőfal és hatalmas fasor öleli körül, és odabent is rengeteg fa található, meg a legkülönösebb régi sírkövek szokatlan és érdekes feliratokkal. Majd csak figyeld meg, Anne, oda fogsz járni tanulni! Természetesen ma már senkit sem temetnek oda. De néhány éve gyönyörű emlékművet emeltek a krími háborúban elesett új-skóciai katonák emlékére. Épp a bejárattal szemben található, és ott aztán „van tere a képzeletnek”, ahogyan te szoktad mondani. Tessék, itt van végre a bőröndöd – és érkeznek a fiúk is jó éjszakát kívánni. Anne, most tényleg kezet kell ráznom Charlie Sloane-nel? A mancsa örökké hideg, és olyan érzés, mintha egy halat kellene megragadnom. Majd el kell hívnunk őket, hogy időről időre látogassanak meg minket. Miss Hannah szigorúan meghagyta, hogy hetente két este fogadhatunk „fiatal úriember látogatókat”, amennyiben észszerű időpontban távoznak; Miss Ada pedig mosolyogva arra kért, figyeljek rá, nehogy a gyönyörű párnáira üljenek. Megígértem, hogy ügyelni fogok rá; de csak a jó ég tudja, hová máshová ülhetnének, hacsak nem foglalnak helyet a padlón, hiszen mindent beborítanak a párnák. Miss Ada még a zongora tetején is tart egy míves battenburgit.

Anne mostanra már nevetett. Priscilla víg beszéde elérte célját, és felvidította; a honvágy egyelőre tovatűnt, és addig nem is tört rá ismét, amíg végre egyedül nem találta magát parányi hálószobájában. Az ablakhoz lépett és kinézett. Az alatta elnyúló utca komornak és csendesnek tűnt. Átellenben a hold a régi St. John fáin túl, az emlékmű oroszlánjának busa, sötét feje fölött ragyogott. Anne azon tűnődött, vajon tényleg csak aznap reggel hagyta-e maga mögött a Zöld Ormot. Egyetlen nap és utazás, de mintha végtelen idő telt volna el.

– Gondolom, ugyanez a hold tekint most le a Zöld Oromra – mélázott. – De most nem fogok erre gondolni… hiszen így szökken szárba a honvágy. Még csak sírni sem fogok. Elhalasztom egy alkalmasabb időpontra, és most szép nyugodtan lefekszem és kialszom magam.

„L. M. Montgomery” is a trademark of Heirs of L. M. Montgomery Inc.

„Anne of Green Gables” and other indicia of „Anne” are trademarks of The Anne of Green Gables Licensing Authority Inc.

A mű eredeti címe: Anne of the Island

Text copyright © L. M. Montgomery

Introduction © Kate Macdonald Butler, 2023

Hungarian translation © Ruff Orsolya, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

L. M. Montgomery: Anne of the Island

L. C. Page & Company, Boston, 1915

All rights reserved.

Borító, könyvterv © Magyari-Ésik Zsófia, 2024

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Ruff Orsolya

Szerkesztette: Edinger Kata

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 710 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Yesteryear – SIL Open Font License