A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Charles Dickens: A Christmas Carol in prose.

A Ghost Story of Christmas.

Chapman & Hall, 1843, London, England

Fordította Illés Róbert

Borítóterv Szabó Levente

Felelős kiadó Földes Tamás

ISBN 978-963-656-016-4

Hungarian translation © Illés Róbert, 2015, 2023

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2023

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

TARTALOM

Első strófa
Marley kísértete

Második strófa
Az első szellem

Harmadik strófa
A második szellem

Negyedik strófa
Az utolsó szellem

Ötödik strófa
Az ének vége

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

Azért fogtam bele ennek a kísérteties könyvecskének a megírásába, hogy megidézzem egy gondolat kísértetét, ami remélhetőleg nem fog rossz érzést ébreszteni senkiben sem önmaga, sem mások, sem az évszak, sem szerény személyem iránt. Kísértse házukat kellemes módon, és senki ne akarja elűzni.

Hűséges barátjuk és szolgájuk,

C. D.

1843. december

ELSŐ STRÓFA
Marley kísértete

Marley meghalt, ezt rögtön az elején le kell szögeznünk. Szemernyi kétség sem férhetett hozzá. A temetési jegyzőkönyvet aláírta a pap, a hivatalnok, a temetkezési vállalkozó és a főgyászoló. Scrooge is aláírta, és Scrooge neve elegendő garanciát jelentett, szignóját mindenhol elfogadták. A jó öreg Marley bizony beadta a kulcsot.

Nem mintha tudnám, hogy valójában miért halott az, aki beadja a kulcsot. A magam részéről arra hajlanék, hogy ez nem jelent feltétlen elhalálozást, hacsak nem a kriptakulcsról van szó, ami közismerten a leggyászosabb vasdarab a kulcsok között. De őseink bölcsessége így diktálja, és ki vagyok én, hogy felülbíráljam ezt. Így csak az marad nekem, hogy megismételjem, méghozzá nyomatékosan: Marley beadta a kulcsot.

Scrooge tudott a haláláról? Naná, hogy tudott. Hogy is lehetett volna másként? Scrooge és Marley üzlettársak voltak, meg nem mondom, hány esztendeje. Scrooge volt egyetlen ügyintézője, végrendeletének egyetlen végrehajtója, egyetlen jogutódja, egyetlen örököse, egyetlen barátja és egyetlen gyászolója. Ám Scrooge-ot nem sújtotta le túlságosan a szomorú esemény, és mivel kiváló üzletember volt, egy remek szerződéssel ünnepelte Marley temetésének napját.

Marley temetését említve eszembe jut, hol is kezdtem a történetet. Marley egyértelműen halott volt. Ezt minden kétséget kizáróan ki kell jelenteni, máskülönben semmi csodálatos nem sülhet ki a történetből, amelyet el kívánok mesélni. Ha nem lennénk tökéletesen meggyőződve róla, hogy Hamlet atyja meghalt a színdarab kezdetét megelőzően, semmivel sem volna figyelemre méltóbb az, hogy éjszakai sétára indul a bástyasoron, mint ha bármely más középkorú úriember bukkanna fel sötétedés után egy szeles helyen – például a Szent Pál-székesegyház előtt –, hogy szó szerint a frászt hozza gyenge idegzetű fiára.

Scrooge nem festette le a jó öreg Marley nevét a cégtáblán. Évekkel később is így szerepelt az iroda bejárata fölött: Scrooge és Marley. Mindenki így ismerte őket. Néha az új kuncsaftok Scrooge-nak szólították, máskor Marley-nak, de ő mindkét névre hallgatott. Mindegy volt neki.

De micsoda gonosz uzsorás volt ez a Scrooge! Egy kuporgató, zsugorgató, mohó, kapzsi, pénzsóvár vénember! Kemény és éles, mint a köszörűkő, amelyből semmilyen acél nem csalt elő nagylelkű szikrát. Zárkózott, magának való és társtalan, mint egy osztriga. A benne lakozó hideg megfagyasztotta vonásait, belecsípett hegyes orrába, aszottá tette orcáját, merevvé tartását. Szeme mindig vörös volt, keskeny ajka elkékült, és ravaszul csűrte-csavarta a szavakat reszelős hangján. Fagyos zúzmara lepte fejét, szemöldökét és inas állát. Rideg hidegségét mindenhová magával vitte. Kánikulában jégveremmé változtatta irodáját, amit még a karácsony sem tudott felolvasztani.

A kinti hideg és meleg nem befolyásolta Scrooge-ot. Semmilyen hőség föl nem melegítette, semmilyen téli fagy le nem hűtötte. Szél nem süvített nála könyörtelenebbül, hó nem esett nála céltudatosabban, eső nem zuhogott nála engesztelhetetlenebbül. Nem volt az a rossz idő, ami hatással lett volna rá. A legcudarabb zivatar, havazás vagy jégverés is csak egyetlen tekintetben tudott fölébe kerekedni. Azokkal gyakran megesett, hogy „tetszetősen” hullottak alá az égből, Scrooge-ot ilyesmivel sosem lehetett vádolni.

Soha senki nem állította meg az utcán örvendezve: „Kedves Scrooge barátom, hogy mennek a dolgaid? Mikor látogatsz meg?” Egyetlen koldus sem kért tőle alamizsnát, egyetlen gyerek sem tudakolta tőle az időt, soha egyetlen férfi vagy nő sem kérdezte meg Scrooge-tól, merre találja ezt vagy azt a helyet. Még a vakok kutyái is mintha ismerték volna; és amikor közeledni látták, kapualjakba és mellékutcákba húzták be gazdájukat, miközben farkukat csóválva azt morogták: „Szem nélkül még mindig jobb, mint gonosz szemmel élni!”

De mit érdekelte ez Scrooge-ot! Pont így szerette. Úgy akart végigmenni az élet ösvényén, hogy ne háborgassa együttérzés és egyéb „szamárságok”.

Egyszer – éppen karácsony estéjén – a vén Scrooge az irodájában könyvelte a bevételt. Hideg, kellemetlen, ködös idő volt. Scrooge hallotta az udvaron fújtatva közlekedő embereket, amint kezükkel a mellkasukat csapkodják, lábukkal pedig nagyokat toppantanak a kövezeten, hogy felmelegítsék magukat. A város órái még csak most ütötték el a hármat, de máris sötét volt – napközben is alig világosodott ki –, a gyertyák lángja jelzőfényként lobogott a szomszédos irodák ablakaiban, mint megannyi vöröslő folt a barnás levegőben. A köd beszivárgott minden repedésen és kulcslyukon, és olyan sűrű volt, hogy bár az udvar nem volt különösebben széles, szinte teljesen elnyelte a szemközti házakat. Az ember azt hihette a komoran lógó, mindent elhomályosító felhők láttán, hogy a Természet kotyvaszt valamit, és üstjéből száll fel ez az áthatolhatatlan gőzpára.

Scrooge irodájának ajtaja nyitva volt, hogy szemmel tudja tartani alkalmazottját, aki egy apró, sötét fülkében leveleket másolt. Scrooge sovány kis tűz mellett dolgozott, de írnoka tüze még az övénél is sokkal kisebb volt, szinte csak egyetlen brikettből állt. De nem tehetett a tűzre, mert Scrooge a szenesvödröt a saját szobájában tartotta, és ha az írnok átmerészkedett a lapáttal, gazdája rendre azzal fenyegette, hogy útjaik hamarosan elválnak. Így aztán az írnok magára tekerte fehér gyapjúsálát, és a gyertya lángjánál próbált melegedni, ebbéli igyekezetében azonban kudarcot vallott, mivel nem volt elég élénk a fantáziája.

– Boldog karácsonyt, bácsikám! Az Isten tartson meg jó egészségben! – harsant egy vidám hang. Scrooge unokaöccsének hangja volt az, aki olyan gyorsan toppant be az irodába, hogy Scrooge már csak akkor vette észre, amikor megszólalt.

– Bah! – mordult fel Scrooge. – Bolondság!

Scrooge unokaöccse olyan szaporán szedte lábait a ködben és a fagyban, hogy egészen kimelegedett, és arca ragyogott. Pirospozsgás volt és jóképű, szeme csillogott, lehelete párásan fehérlett.

– A karácsony bolondság, bácsikám? – kiáltotta Scrooge unokaöccse. – Ezt biztosan nem gondolod komolyan.

– De igen – mondta Scrooge. – Boldog karácsony! Ugyan mi jogod van boldognak lenni? Ugyan mi okod van boldognak lenni? Hiszen alig van pénzed.

– Hát akkor – válaszolta az unokaöcs derűsen. – Ugyan mi jogod van szomorúnak lenni? Ugyan mi okod van gorombának lenni? Hiszen tele vagy pénzzel.

Mivel Scrooge erre hirtelenjében nem talált jobb választ, ezért ismét azt mondta: „Bah!”, majd megtoldotta egy újabb „Bolondság!”-gal.

– Ne légy ilyen mogorva, bácsikám! – mondta az unokaöcs.

– Mi más lehetnék – válaszolta bácsikája –, amikor egy olyan világban élek, ami tele van efféle bolondságokkal? Boldog karácsony! Pokolba a boldog karácsonnyal! A karácsony csak arról szól, hogy fizetned kell a számlákat, de pénz nélkül, megint egy évvel idősebb vagy, de egy órával sem gazdagabb, és újra el kell könyvelned tizenkét veszteséges hónapot. Ha rajtam múlna – folytatta Scrooge dühösen –, minden idiótát, akinek ajkát elhagyja a „Boldog karácsonyt!”, a saját karácsonyi pudingjában főznék meg, és magyaltüskével keresztüldöfött szívvel temetném el. Úgy bizony!

– Ugyan már, bácsikám – kérlelte unokaöccse.

– Öcsém! – vágott vissza szigorúan Scrooge. – Ünnepeld a karácsonyt a magad módján, és hagyd, hogy én is így tegyek!

– Ünnepelni? – ismételte Scrooge unokaöccse. – De hiszen te nem ünnepled.

– Akkor ne háborgass tovább – mondta Scrooge. – Ugyan mi hasznod származott a karácsonyból? Ugyan mi jót tett veled?

– Sok dolog van, ami jót tett velem, még ha hasznom nem is származott belőle – felelte az unokaöcs. – A karácsony is ezek közé tartozik. Mégis mindig úgy gondolok a közelgő karácsonyra – leszámítva az ilyenkor kötelező tiszteletadást szent nevének és eredetének, mintha bármit, ami hozzátartozik, le lehetne számítani –, mint jó ünnepre. Kedves, szeretetteljes, jótékony, kellemes ünnepre, az egyetlen olyan időszakra az évben, amikor férfiak és nők szélesre tárják bezárt szívük kapuját, és úgy gondolnak egymásra, mint útitársakra a sír felé vezető ösvényen, és nem mint vadidegen, ismeretlen célok felé kapaszkodó teremtményekre. Ezért van az, bácsikám, hogy bár sosem rakott egy fia aranyat vagy ezüstöt sem a zsebembe, szívből hiszem, igenis jót tett velem, és jót is fog tenni velem, és hálát adok érte Istennek!

A fülkében kucorgó írnok önkéntelenül tapsolni kezdett. De aztán gyorsan észbe kapott, és megpiszkálta a tüzet, amivel az utolsó halovány parazsat is sikerült kioltania.

– Még egy hang onnan – mondta Scrooge –, és azzal fogja ünnepelni a karácsonyt, hogy elveszíti az állását! Igen hatásos beszéd volt – tette hozzá unokaöccséhez fordulva. – A Parlamentben volna a helyed.

– Ne mérgelődj, bácsikám. Gyere, vacsorázz nálunk holnap!

Scrooge azt felelte, hogy előbb fognak találkozni a pokolban, mint másnap este a vacsoraasztalnál.

– De miért? – értetlenkedett Scrooge unokaöccse. – Miért?

– Miért házasodtál meg? – kérdezte Scrooge.

– Mert szerelmes lettem.

– Mert szerelmes lettél! – morogta Scrooge, mintha ez volna az egyetlen dolog a világon, ami még a boldog karácsonynál is nevetségesebb. – A viszontlátásra!

– De bácsikám, hiszen azelőtt sem látogattál meg soha. Miért hozod fel most ezt indoknak arra, hogy nem jössz?

– A viszontlátásra – mondta Scrooge.

– Nem akarok tőled semmit, nem kérek tőled semmit. Miért nem lehetünk barátok?

– A viszontlátásra – mondta Scrooge.

– Sajnálom, teljes szívemből sajnálom, hogy ilyen hajthatatlan vagy. Soha nem adtam okot a veszekedésre. De tettem egy próbát karácsony alkalmából, és végsőkig megőrzöm karácsonyi jó hangulatomat. Tehát boldog karácsonyt, bácsikám!

– A viszontlátásra! – mondta Scrooge.

– És boldog új évet!

– A viszontlátásra! – mondta Scrooge.

Unokaöccse mindazonáltal egy haragos szó nélkül hagyta el a szobát. A külső helyiségben még megállt, hogy átadja jókívánságait az írnoknak, aki, bármennyire fázott is, sokkal melegebben fogadta, mint Scrooge, és szívélyesen viszonozta őket.

– Még egy holdkóros – motyogta Scrooge, aki kihallgatta a beszélgetésüket. – Az írnokom heti tizenöt shillinget keres, és családja van meg felesége, de a boldog karácsonyról beszél. Ezt nem lehet ép ésszel elviselni.

A holdkóros, miközben kiengedte Scrooge unokaöccsét, beengedett két másik látogatót. Jól szituált, pocakos úriemberek voltak, és kalapjukat levéve megálltak Scrooge irodájában. Kezükben könyveket, papírokat tartottak, és meghajoltak előtte.

– Scrooge és Marley, ha nem tévedek – mondta az egyik úriember a kezében tartott listára pillantva. – Kihez van szerencsém, Scrooge úrhoz vagy Marley úrhoz?

– Marley úr hét éve halott – felelte Scrooge. – Hét évvel ezelőtt halt meg, pontosan ezen az éjszakán.

– Nincs kétségünk felőle, hogy nagylelkűségét továbbhagyományozta életben maradt partnerére – mondta az úriember, és megmutatta az iratait.

A papírok is igazolták, két jótét lélekkel áll szemben. Scrooge a baljós „nagylelkűség” szó hallatán elkomorodott, megrázta a fejét, és visszaadta az iratokat.

– Az ünnepek idején, Scrooge uram – mondta az úriember, és felemelt egy tollat –, a szokásosnál is kívánatosabb, hogy gondoskodjunk a szegényekről és a szűkölködőkről, akik oly sokat szenvednek. Sok ezren vannak, akiknek nem jut élelem, sok százezren, akiknek nincs fedél a fejük fölött.

– Talán nincsenek börtönök? – kérdezte Scrooge.

– Sok börtön van – mondta az úriember, ismét leeresztve a tollat.

– Hát a dologházak? – folytatta Scrooge. – Azok még működnek?

– Igen – felelte az úriember. – De azt kívánom, bár ne így lenne.

– Tehát a menhelyek és a szegényházak is üzemelnek? – kérdezte Scrooge.

– Mindegyik megtelt, uram.

– Ezt örömmel hallom. Már attól tartottam, hogy valami történt velük, ami miatt nem tudnak rendeltetésszerűen működni – mondta Scrooge.

– Mivel az a benyomásunk, hogy sem a testnek, sem a léleknek nem tudnak keresztényi táplálékkal szolgálni – válaszolta az úriember –, néhányan pénzgyűjtésbe kezdtünk annak érdekében, hogy húst, innivalót, valamint meleg ruhát tudjunk vásárolni a szegényeknek. Azért választottuk mind közül éppen ezt az időszakot, mert ilyenkor a legkínzóbb a szükség, és ilyenkor esik a legjobban a gondoskodás. Hogyan kíván szerepelni az adományozók listáján?

– Sehogyan! – vágta rá Scrooge.

– Meg kívánja őrizni névtelenségét?

– Azt kívánom, hogy hagyjanak békén – mondta Scrooge. – Mivel azt kérdezik tőlem, mit kívánok, hát ez a válaszom. Nem szórakozom karácsonykor, és nem engedhetem meg magamnak, hogy semmirekellők szórakozzanak az én pénzemen. Az említett intézmények fenntartása éppen elég sokba kerül. Akinek nincs pénze, annak ott a helye.

– Sokan nem mehetnek oda, sokan pedig inkább meghalnának.

– Ha inkább meghalnának, hát haljanak csak meg, így is túl sok ember él a földön – mondta Scrooge. – Már megbocsássanak, de ez nem az én problémám.

– De még lehet – jegyezte meg az úriember.

– Nem rám tartozik – válaszolta Scrooge. – Éppen elég feladat egy embernek, hogy a saját dolgával törődjön, semmi szüksége rá, hogy másokét is a nyakába vegye. Bőven elég nekem a magam gondja. A viszontlátásra, uraim!

Mivel látták, hogy itt hasztalan minden további érvelés, a két úriember távozott. Scrooge önmagával elégedetten folytatta a munkát, és az átlagosnál egy fokkal jobb kedvre derült a történtektől.

Eközben a köd és a sötétség olyan sűrűvé vált, hogy emberek szaladtak elő fáklyákkal szolgálataikat ajánlgatva, és a kocsik elé fogott lovaknak mutatták az utat a sötétben. Az ódon templomtorony, melynek rekedt, régi harangja mindig lopva lesett be Scrooge boltíves ablakán, eltűnt, és a felhőkbe burkolózva ütötte el az órákat és a negyedeket, úgy remegve közben, mintha vacognának a fogai odafent. Egyre hidegebb lett. Az udvarból kivezető utca sarkán munkások javították a gázcsövet, és nagy tüzet gyújtottak egy serpenyőben, amely köré rongyos férfiak és gyerekek csoportja gyűlt. Elragadtatva melegítették a kezüket, és hunyorogva bámultak a lángokba. A vízcsap magányosan árválkodott, a túlcsordult folyadék lustán megdermedt, és embergyűlölő jéggé változott. Magyalágak és bogyók pattogtak az üzletek lámpáinak melegében, és az arra elhaladók sápadt arcát pirospozsgásra festette a fény. A baromfi-kereskedésekből és a fűszeresboltokból csodás látványosság lett, elképzelhetetlennek tűnt, hogy bármi közük lenne olyan ostoba dolgokhoz, mint üzlet és alkudozás. A polgármester, hatalmas palotájának falai közt, kiadta a parancsot ötven szakácsának és komornyikjának, hogy úgy ünnepeljék meg a karácsonyt, ahogyan az egy polgármesterhez illik; és még a kis szabó, akit öt shillingre büntetett a polgármester az előző hétfőn, mert részegen kötekedett az utcán, most ő is a másnapi pudingot kevergette a padlásszobájában, miközben girhes felesége útnak indult a kicsivel marhahúst venni.

A köd egyre sűrűbb lett, a hideg egyre harapósabb. Csontig hatoló, lelket dermesztő hideg. Ha a jó Szent Dunstan ilyen időjárással csípte volna orron a Gonoszt jól ismert fegyvere, a harapófogó helyett, akkor biztosan életerős ordítást sikerül kicsikarnia belőle. Egy fagy marta fiatal orrocska tulajdonosa, kinek tagjait úgy csócsálta a hideg, mint kutya a csontot, hajolt le Scrooge ajtajának kulcslyukához, hogy karácsonyi énekkel köszöntse, de amint meghallotta az „Isten áldja, kedves uram! Semmi ne csüggessze lelkét!” első hangjait, Scrooge olyan vehemensen ragadta meg vonalzóját, hogy az énekes rémülten elmenekült, hátrahagyva a kulcslyukat a köd és a fagy számára.

Végre elérkezett a záróra ideje. Scrooge kelletlenül feltápászkodott székéről, és hallgatólagosan megengedte ugyanezt írnokának is, aki azon nyomban elfújta gyertyáját, és fejébe húzta a kalapját.

– Felteszem, holnap otthon akar maradni – mondta Scrooge.

– Ha nem bánja, uram.

– Bánom, és nem tisztességes – mondta Scrooge. – Ha nem fizetném ki érte a fél koronát, akkor, gondolom, úgy érezné, hogy igazságtalan vagyok, nemdebár?

Az írnok erőtlenül elmosolyodott.

– De azt nem gondolja, hogy velem szemben igazságtalan lenne, ha fizetést adnék egy le nem dolgozott napért – mondta Scrooge.

Az írnok megjegyezte, hogy ez csak egyszer fordul elő egész évben.