Lucy Gordon

Különös házasságszerző

Lucy Gordon

Többé nem eresztlek

Lucy Gordon

Az ég küldötte

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Lucy Gordon, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2026
Eredeti címe: Rescued by the Brooding Tycoon (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Fejes Zsuzsa

© Lucy Gordon, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Miss Prim and the Billionaire (Harlequin, Mills & Boon, Cherish)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Fejes Zuzsa

© Lucy Gordon, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Plain Jane in the Spotlight (Harlequin Mills & Boon, Cherish)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Fejes Zsuzsa
Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 48. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-197-6

A Júlia legszebb történetei a Vinton kiadó Kft. időszaki kiadványa.

HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

- Ügyfélszolgálat (megrendelés, reklamáció): elofizetes@hungaropress.hu; +36-30-447-6114 (munkanapokon)

- Előfizetés: https://hungaropress.hu/hu/romantikus-sorozatok

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Lucy Gordon

Különös házasságszerző

1. FEJEZET

Darius sosem hitte volna, hogy ilyen szépet láthat egyszer. Valójában nem is tartotta magát különösen fogékonynak a szépségre, többre értékelte a kitartást, az eltökélt érdekérvényesítést meg az okos taktikázást.

Mint körültekintő üzletember helikoptert bérelt Anglia déli partjainak egyik városkájában, hogy azzal vitesse magát a közeli Herringdeanre. A sziget csak nemrég került a tulajdonába, és észszerűnek vélte, hogy szemügyre vegye, mielőtt fontosabb üzleti ügyeknek szentelné magát. Márpedig az észszerűség a gazdasági élet mostani viharai közepette elsőrendű szempont volt.

Aztán megpillantotta a kis szigetet a napfényben csillogó tenger közepén. A hosszú homokos part, a meredek sziklák sora s a háttérben húzódó zöld rét olyan megkapóan gyönyörű látványt nyújtott, hogy Darius az ablakhoz szorított orral bámulta, aztán meg is kérte a pilótát, hogy ereszkedjen lejjebb.

Eredetileg úgy gondolta, hogy a helikopterből kellő tárgyilagossággal szemrevételezheti új tulajdonát, de a zöld és arany fényekben csillogó tengerpart láttán elveszítette tárgyilagosságát: egyszerűen el volt ragadtatva.

A helikopter ekkor már a sziklákkal párhuzamosan repült, egyre alacsonyabban. Áthaladtak egy széles, homokos partszakasz fölött. Mögötte, a sziget belseje felé hatalmas rét nyújtózott, s a hozzá csatlakozó kert közepén Darius észrevett egy valaha bizonyára elegáns, nagy házat, amely most meglehetősen elhanyagolt benyomást keltett.

A távolban jól kivehető volt a sziget legnagyobb települése, a körülbelül tízezer lakosú Ellarick.

– Szálljon le a réten! – utasította Darius a pilótát.

– Nem úgy volt, hogy átrepülünk a város fölött?

– Változott a terv. – Dariust érthetetlen módon egyszerre elfogta a vágy, hogy minél távolabb kerüljön a városoktól, autóktól, emberektől. Mintha hívogatta volna a magányos part. Pedig általában nem szokott hirtelen felindulásból dönteni, hiszen a pénzvilágban az ilyesmi nagyon veszélyes lehet.

– Szálljon le! – ismételte.

A helikopter nemsokára lehuppant a réten, s Darius sietős, nagy léptekkel elindult a part felé. Jóllehet sok időt töltött az íróasztal mellett, arra mindig ügyelt, hogy megőrizze jó kondícióját, ráadásul a nedves, sima és tömör homokon nem kellett félnie, hogy összepiszkolja magát. Ez fontos körülmény volt, Darius ugyanis sokat adott a jó megjelenésre, amely szerinte elengedhetetlen egy gazdag és sikeres ember számára. Lehet, hogy néhány homokszem hozzátapad majd kézzel varrott cipőjéhez, de ezt a csekély árat hajlandó megfizetni a várható látványért.

Micsoda békesség!

Az üzleti szférában megszaporodott problémák után el sem tudott volna képzelni nagyobb ajándékot, mint hogy itt áll a napon, fejét hátrahajtja, szemét lecsukja, s élvezi a lágy szellőt meg a csöndet. Sok évet töltött el azzal, hogy intrikákat szőtt, konfliktusokat harcolt végig, rafinált üzleti manővereket kivitelezett, de soha nem is sejtette, hogy valahol vár rá egy olyan csoda, mint ez a strand. Hihetetlen!

Darius a harmincas évei közepén járt, magas, erős testalkatú, vonzó férfi volt, kész a világ meghódítására. Az utóbbi időkben azonban elveszített néhány csatát, és igencsak elfáradt. Nem csoda, hogy megörült a lehetőségnek, amely azzal kecsegtette, hogy az eljövendő harcok előtt újra feltöltődhet energiával. Mélyet lélegzett, s azt kívánta, hogy ezt a csönd és ez a nyugalom örökké tartson.

Hát nem tartott örökké.

A csöndet és nyugalmat nevetés zavarta meg. Darius felnyögött, s amint kinyitotta a szemét, két alakot pillantott meg a vízben, ahogy a part felé közeledtek: egy nőt meg a kutyáját. A fiatal lány huszonvalahány éves lehetett, karcsú, fiús alakjára egyszerű fekete fürdőruha feszült, barna haját szigorúan összefogva viselte. Mintha azt akarná sugallni: szeretem a praktikus holmikat, és nem használom eszközként a testem, hogy felhívjam magamra a figyelmet.

– Segíthetek? – kiáltotta oda jókedvűen a férfinak, és hamarosan meg is állt előtte a parton.

– Csak körülnézek, és élvezem ezt a békés tájat.

– Ugye milyen csodálatos itt? Néha azt gondolom, ilyen lehet a mennyországban is, bár én azt úgysem fogom meglátni.

– Nocsak! És mi a bűne?

A lány megvonta a vállát.

– Túlságosan egyenes vagyok. Szerintem persze csak őszinte, de sokak szerint nyers és tapintatlan. Na jó, ezek nem a barátaim…

– Nem lehet vészes a helyzet, ha így is vannak barátai – mosolyodott el Darius, aztán témát váltott: – Az ott Morgan Rancingé? – mutatott a nagy házra.

– Igen, de ha őt keresi, hiába jött. Eltűnt, és senki nem tudja, hol lehet.

Darius ugyan tudta, hogy a férfi nagyjából épp a világ másik végéig futott a hitelezői elől, de erről most nem szólt. A lány ekkor kicsit hátrébb lépett, hogy alaposabban szemügyre vegye, s hirtelen úgy villant meg a szeme, mintha felismerte volna. Ám ez csak egy pillanatig tartott, aztán újra megszólalt:

– Egyébként szerencsésnek mondhatja magát, hogy Rancing nincs itt. Biztos lekapta volna magát a tíz körméről, amiért a réten landolt a helikopterrel. Utálja, ha a birtokára lépnek.

– A strand is odatartozik? – Darius csak most vette észre a kerítést, amely a vízig ért.

– Mi tagadás – vágott tréfásan bűnbánó fintort a lány. – De ugye nem árulja el neki, hogy itt talált engem? Nem akarja, hogy idejárjak úszni, én viszont nem tudok ellenállni a kísértésnek. A többi partszakasz rendszerint tele van nyaralókkal, itt meg egészen egyedül lehetek. Egyedül a tengerrel, a nappal és az égbolttal. Mintha az egész világ az enyém volna! – kiáltotta mindkét karját kitárva.

Darius kedvtelve figyelte. Nagyjából ő is így fejezte volna ki most az érzéseit, mint ez a fiatal lány, aki egyébként fiús alkata ellenére nagyon is vonzó nőnek tűnt. Hatalmas kék szemének eleven csillogása pedig egyenesen lenyűgözte őt.

– Megértem, sőt irigylem is – mondta végül. – Hiszen ki ne szeretné, ha övé lenne az egész világ?

– Akkor hát nem mondja el Rancingnek, hogy az ő strandján fürödtem?

– Ez az én strandom.

– Tessék? – A lány arcáról egykettőre lehervadt a mosoly.

– Az egész sziget az enyém.

– Megvette tőle Herringdeant?

Nem, vételről ugyan szó sem volt, ám Darius nem kívánta részletesen kifejteni, miféle trükkel tette őt itt tulajdonossá Rancing, mert már ennek a gondolatára is elborult a kedve.

– Ahogy mondtam: a sziget az enyém. Egyébként Darius Falconnak hívnak.

– Hát persze! – csapott a homlokára a lány. – Most már emlékszem. Láttam a képét az újságban. Maga az, akitől a leginkább rette…

– Hagyjuk ezt! – vágott közbe Darius, mert pontosan tudta, mennyit csámcsogott a sajtó mostanában mind az üzleti, mind a magánéleti kudarcain. – Inkább azt árulja el, maga kicsoda.

– Harriet Connor. Régiségboltom van Ellarickben.

– Az ember azt hinné, egy ilyen kis szigeten nincs túl sok vevő.

– Bizonyára tudja, hogy főszezonban sok turista jön a városba. – Az egyszerű kijelentés mögött ott bujkált a ki nem mondott kérdés: hogy vehette meg a szigetet olyasvalaki, aki még ennyi információt sem szerzett róla?

A beszélgetés ezen a ponton váratlanul félbeszakadt, mert a lány kutyája megunta a pancsolást a sekély vízben, és hangos csaholással futni kezdett feléjük.

– Phantom! – kiáltott rá figyelmeztetően Harriet, de már elkésett.

A csöpögő bundájú, hatalmas állat szertelen boldogsággal vetette rá magát „új barátjára”, két mellső lábát a férfi vállára téve.

– Pfuj, menj innen! – tiltakozott Darius a homokos mancsok érintése ellen, ám a szeleburdi eb ráadásul még jól képen is nyalta.

Noha a lánynak egy pillanatra sikerült leparancsolnia róla a kutyát, Phantom nyomban új lendületet vett, és most már szabályosan hanyatt döntötte áldozatát, majd további nedves puszikkal fejezte ki rokonszenvét. Harriet nagy erőfeszítéssel tudta csak odébb vonszolni.

– Rossz kutya! Haragszom rád – szidta össze a csalódott pofájú ebet.

Darius közben föltápászkodott, és az öltönyét vizsgálgatta.

– Ez nem támadás volt – magyarázkodott a lány. – Kedveli magát.

– Bármilyen érzelmek vezérelték, az öltönyömet jól elintézte.

– Kifizetem a tisztíttatást.

– Tisztíttatást? Inkább egy új öltönyről kellene számlát küldenem. Micsoda dög! – Darius maga elé tartotta kezét, hogy elhárítsa az esetleges újabb rohamot, de Harriet most már erősen fogta a kutyát. – Tudhatná, hogy ekkora szörnyeteget nem helyes szabadon engedni.

– Maga meg tudhatná, hogy nem helyes a strandon mászkálni ilyen öltönyben.

A lánynak ebben kétségtelenül igaza volt, ami csak még jobban dühítette Dariust. Sarkon fordult, és sietős léptekkel elindult a helikopter felé. Amikor később, már a levegőből lenézett, azt látta, hogy azok ketten vidáman bolondoznak a réten. Szóval így néz ki, ha a gazdi haragszik, gondolta epésen.

Eszébe jutott, milyen mennyei békesség töltötte el ebben a csodálatos környezetben, míg az a nő föl nem bukkant, és meg nem törte a varázst. Na, ezt sosem fogja neki megbocsátani.

Monte-Carlo fölött épült háza teraszáról Amos Falcon is láthatta a tengert, de a fiával ellentétben őt egyáltalán nem érintette meg a természet szépsége. Sokkal jobban érdekelték a hegy oldalában emelt villák, melyeknek nagysága és fényűző kivitelezése a tulajdonosok nem mindennapi jólétéről árulkodott. Természetesen egyik sem volt olyan impozáns, mint az övé, hiszen éppen ezért választotta annak idején lakóhelyéül a háromszintes pompás épületet.

Amos szerette és féltette a pénzét, ez hozta már évekkel ezelőtt a monacói adóparadicsomba. Gyermekkorát egy angliai bányászvárosban töltötte nyomorúságos körülmények között, és semmire sem vágyott jobban, mint hogy azt a nyomort egyszer maga mögött hagyja. Keményen és sokat dolgozott, hogy gazdag ember váljon belőle, de persze az is számított, hogy az első felesége tehetős családból származott. S mivel elviselhetetlennek találta a gondolatot, hogy nehezen megszerzett pénzéből az állam kihasítsa a maga részét, az első adandó alkalommal elköltözött Angliából.

– El sem tudom képzelni, mi tartja föl azt a kölyköt – morgott bosszúsan. – Tudta, hogy beszélni akarok vele, mielőtt a többiek ideérnek, mégis egy napot késik!

Janine, a harmadik felesége csillapítón karjára tette a kezét. Szelíd lénye remek külső adottságokkal párosult, ami ötven fölött is vonzó nővé tette.

– Darius nagyon elfoglalt ember – mondta. – És a vállalkozása nehézségekkel küzd.

– Manapság minden vállalkozás nehézségekkel küzd. Legyen úrrá rajtuk! Végtére is tőlem tanult mindent.

– Talán túl sokáig tartottad rövid pórázon. Pedig ő a fiad, és nem az alkalmazottad, akinek utasításokat osztogathatsz.

– Persze hogy nem az alkalmazottam. Azt mondtam, tőlem tanult mindent. Egyvalamit sajnos mégsem tanult meg: képtelen megtenni a szükséges végső lépést.

– Lehet, hogy visszatartja a lelkiismerete.

– Soha nem sikerült megértetnem vele, hogy… Mindegy is. – Amos megvonta a vállát. – Remélhetőleg tanul a mostani helyzetből.

– Arra célzol, hogy Mary elhagyta?

– Pontosabban azokra az ostoba engedményekre, amelyeket Darius a válás során tett neki. Minden óhaját teljesítette.

Janine nagyot sóhajtott. Nem szerette ezt a témát, mert Amos már többször nagyon felizgatta magát, amikor szóba került. Mégis újra elmondta, hogy Darius csak a gyerekek miatt járt el így.

– Megszerezhette volna a felügyeleti jogot, de ő nem akart harcolni! – heveskedett tovább a férfi.

– Tekintettel a gyerekekre én ennek csak örülök.

Amosnak hirtelen ráncba szaladt a homloka. Noha általában véve elismerte a nők jogát az érzelmességre, néha bosszantotta felesége szentimentalizmusa.

– Nézheted persze így is – mondta végül –, de ne feledd, hogy nemrég dőlt össze az egész világ.

– A pénzvilág – javította ki szelíden Janine.

Amos néma pillantása azt üzente: a többi úgysem számít. Felesége azonban elég okos volt ahhoz, hogy erre ne is reagáljon.

– Darius a korábbi vagyonának már csupán töredékével rendelkezik – folytatta a férfi. – Ezért kellett odáig alacsonyodnia, hogy megkérje Maryt, érje be kevesebbel. Ő persze nemet mondott, és mivel a pénzt már elutalta a nagyokos fiam, semmit sem tudott visszaszerezni belőle.

– Te valóban sosem követnél el ilyen hibát – jegyezte meg Janine, mert jól emlékezett még a házassági szerződésükre, amelyet az esküvő előtt alá kellett írnia. – A te jelszavad: soha ne adj oda semmit, amit nem tudsz visszavenni, de mindig vedd el azt, amire szükséged van!

– Ezt ebben a formában sosem mondtam… Egyébként is, most csak az érdekel, miért késik ennyit az a tökfilkó!

– Ne izgasd fel magad – kérlelte a férjét Janine. – Épphogy felgyógyultál…

– Kutya bajom! – csattant föl Amos.

– A következő infarktusig. És ne mondd, hogy olyan nem lesz! A doktor szerint az első szívroham vészjelzés volt.

– Nem vagyok beteg – jelentette ki Amos. – Vagy talán így néz ki egy nyomorék? – Felállt, és kihúzta magát.

Valóban figyelemre méltó férfi volt: magas, erős felépítésű, feltűnően széles vállakkal. Egész életében komoly vonzerőt gyakorolt a másik nemre, és minden nőt megkapott, akit csak akart. Ezt bizonyította számos kalandján túl az a tény is, hogy háromszor nősült meg, s öt fia született négy különböző asszonytól, különböző országokban. Nála ez is egy módja volt a hatalom kiterjesztésének.

Nem sokkal korábban, az életveszélyes szívroham után magához rendelte gyermekeit, akik meg is jelentek a betegágyánál, de miután apjuk szerencsésen felgyógyult, ki-ki visszatért a maga hazájába.

Amos most újra családi találkozót szervezett, hogy a jövőről tanácskozzon fiaival. Jóllehet ereje nagy részét visszanyerte, s aki csak felületesen ismerte, ismét legyőzhetetlennek vélte, a hozzá legközelebb álló két személy továbbra is okkal aggódott érte.

Az egyik a felesége volt, a másik Freya, aki Janine első házasságából született, s immár képzett ápolónőként költözött nemrég hozzájuk az anyja kérésére. Janine azzal győzte meg, hogy ha idegen gondozót alkalmaznának, azt Amos úgy fogná fel, mintha gyengének bélyegeznék, arra viszont nem mondhat nemet, ha ő idehívja a lányát. Freya ezek után felmondott a munkahelyén, eljött Monte-Carlóba, s nagy diplomáciai tapintattal gondjaiba vette a mostohaapját. Kimondottan előnyére vált ebben a helyzetben az is, hogy megjelenését tekintve egyáltalán nem hasonlított egy szokványos ápolónőre. Karcsú és csinos volt, kecses mozgása pedig inkább egy táncosnőére emlékeztetett.

Amos nagyon megkedvelte, ezért most sem ellenkezett, amikor a lány csatlakozott hozzájuk a teraszon, és figyelmeztette, hogy elérkezett a délutáni pihenés ideje.

– Jól van, megyek már – morogta, és elvonult a szobájába.

Amint a két nő magára maradt, Freya megjegyezte:

– Azt hittem, Darius ilyenkor már rég itt lesz.

– Telefonon szólt, hogy késik – magyarázta az anyja.

– Te tudod egyáltalán, miért hívta ide Amos őt meg a többieket?

– Sejtésem szerint az infarktus ráébresztette, hogy ő sem halhatatlan. Valószínűleg a végrendeletét akarja bizonyos pontokon megváltoztatni, ehhez kellhet Leo, Marcel, Travis és Jackson is.

– Úgy érted, kiválasztja közülük a rá legjobban hasonlítót, hogy utána azt a szörnyeteget tegye meg általános örökösének?

– Nem szép, hogy így beszélsz róla. Amos szeret téged, ezért is akarja, hogy igazi családtag légy.

Freya nyomban felfogta, mire megy ki a játék.

– Jézusom, csak nem képzeli, hogy feleségül megyek valamelyik fiához?

– El ne áruld, hogy beavattalak! – vetett rá aggódó pillantást Janine.

– Egy szót se szólok – rázta meg a fejét Freya –, de a világ minden kincséért se mennék hozzá egyikükhöz sem. – Aztán egy vállrándítással túltette magát a hirtelen ijedségen, és elmosolyodott. – Azért mégis jó móka lesz kicsit az orránál fogva vezetni Amost.

Másnap végre befutott Darius, és váratlan üzleti megbeszéléssel indokolta késését. Soha nem vallotta volna be, hogy kénytelen volt Herringdeanről visszamenni Londonba, és átöltözni.

Még mindig haragudott emiatt Harriet Connorra, az pedig különösen bosszantotta, hogy voltaképpen nem is tudta pontosan, kire haragszik. Hiszen abban a lányban mintha két lélek lakozna: egy jó tündéré, aki éppúgy értékelte annak a vidéknek a nyugalmát, mint ő, és egy gonosz tündéré, aki elutasítóan viselkedett vele, miközben a kiállhatatlan kutyáját dédelgette. A baj csak az volt, hogy ő sem egyiket, sem másikat nem tudta kiűzni a fejéből.

Amos persze már a találkozásuk első percében szemrehányásokkal árasztotta el, mire Darius csak annyit felelt:

– Örülök, hogy jobban vagy, apa.

– Csak nem azt állította Freya, hogy még mindig beteg vagyok?

– Úgy látom, ő nagyszerűen gondoskodik rólad – mondta kitérően Darius, akit Freya már kellően tájékoztatott Amos állapotáról, mialatt a reptérről hazafelé jöttek.

– Ő a mostohalányomként van itt, nem pedig ápolónőként – horkant föl Amos, de aztán rögtön le is csillapodott, és egyszerre kíváncsi tekintettel fürkészte fia arcát. – Egyébként neked mi a véleményed róla?

– Helyes lánynak tűnik – hangzott a válasz.

– Örökké vidám, nagyon kiegyensúlyozott, csinos, és még jól is főz! Élvezni fogod a társaságát.

Darius magában igazat adott az apjának. Freyával kétségkívül jobban érezte magát, mint az éles nyelvű Harriet Connorral meg a neveletlen kutyájával.

Jókedve azonban tüstént elpárolgott, amint az apja négyszemközti beszélgetésre invitálta a dolgozószobájába. Természetesen pénzügyekről volt szó.

– Az a te bajod, hogy túlságosan gyenge vagy – ostorozta Amos a fiát. – De még nincs minden veszve. Majd én segítek neked, csak tedd, amit mondok!

– Mire gondolsz? – nézett rá várakozón Darius.

– Először is itt van ez a Rancing. Úgy hallottam, le akarja passzolni a kis szigetét a tartozásai fejében. Eszedbe ne jusson…

– Már megtörtént. Én vagyok Herringdean új tulajdonosa.

– Csak nem vetted meg, te ostoba?! – hördült fel Amos.

– Nem egészen úgy volt… Amikor megkaptam a szigetre vonatkozó vételi szerződést, Rancinget már nem lehetett elérni. Eltűnt, mint a kámfor. Választhattam: vagy elfogadom Herringdeant, vagy elbukom az egész pénzt.

Amos megeresztett egy kacskaringós káromkodást, melyet még nehéz gyermekkorában tanulhatott.

– Egyébként biztos vagyok benne – folytatta Darius –, hogy nyereségessé lehet tenni azt a helyet. Csak egy kis tőke kell hozzá.

– Rám gondoltál? – nézett rá gyanakodva az apja.

– Igen. Végül is magad mondtad, hogy mindenkinél jobban sikerült átvészelned ezt a mostani válságot.

– Persze, mert tudok bánni a pénzzel.

– Úgy, mintha fogoly lenne, akit meg kell akadályozni a szökésben.

– Pontosan! És például ezért is élek itt. – Amos önelégülten mosolygott. – Képzeld, egyszer idejött valami újságírónő, és arról faggatott, hogy nem a kisebb adóterhek miatt költöztem-e Monacóba. Én meg kivittem a teraszra, és hetet-havat összehordtam a környék természeti szépségeiről meg az itteni nyugalomról. Az a liba pedig bevette.

– A szépség és a nyugalom tényleg sokat ér.

– Marhaság! Nem csoda, hogy a tönk szélére kerültél, ha így gondolkozol.

– A gondjaim főként abból erednek, hogy két üzletfelem is csődbe ment, és nem tudták visszafizetni a tartozásukat. Márpedig erről nem én tehetek.

– Azért kicsit jobban állnál, ha nem lettél volna olyan átkozottul bőkezű Maryvel.

– A megállapodásunk még a válság előtt született, és akkoriban megengedhettem magamnak, hogy bőkezű legyek.

– Nyitva kellett volna hagynod valami kiskaput.

Darius megvonta a vállát. Kezdte már unni ezt a vitát.

– Akkor hát nem adsz kölcsön?

– Nem is tudom… Talán feleségül vehetnél egy gazdag nőt.

– Egy bizonyos nőre gondolsz? – fogott szimatot Darius.

– Igen. Szeretném, ha Freya nemcsak a mostohalányom lenne, hanem a menyem is.

Dariusnak egy pillanatra elállt a szava.

– Csak nem gondolod komolyan – kezdte lassan –, hogy előírhatod nekem, kit vegyek el? Nagyjából a függetlenségem az egyetlen dolog, ami még megmaradt nekem. Arról pedig nem mondok le.

– Drágán fogsz fizetni ezért a fafejűségért – jelentette ki Amos szenvtelen hangon.

– Értettem. – Darius nem is mondott ennél többet. Sarkon fordult, és úgy vágta be maga mögött az ajtót, hogy csak úgy csattant. Alig egy óra múlva el is hagyta az apja házát.

Vad vihar tombolt a tenger fölött, Herringdeanben senki sem csodálkozott, hogy bevetésre hívták a vízi mentőket. Néhány szigetlakó összeverődött, hogy megnézze, hogyan fut ki a hajó, később pedig, amikor visszatért a kikötőbe, már jóval több bámészkodó várta.

A bajbajutottakat gyorsan kihozták a partra, ahonnét több mentőautó vitte őket a kórházba. Az önkéntesek föllélegezhettek; átöltöztek, és kimerülten készültek haza.

Harriet sietve elővette a mobilját, és tárcsázott.

– Jól van szegénykém? – kérdezte, majd kis szünet után: – Oké, máris indulok.

Előbb azonban még a mentőállomáson írnia kellett egy rövid jelentést a bevetésről. Miután végzett, két kollégájával, Walterral és Simonnal együtt kilépett az utcára.

– Olyan aggodalmas volt a hangod, amikor telefonáltál, Harry – jegyezte meg Walter. – Csak nem beteg valakid?

– Nem, nem, Phantomról van szó. Az utóbbi időben nyugtalan vagyok miatta, ezért megkértem a szomszédasszonyomat, vigyázzon rá.

– Mi történt? – ráncolta a homlokát Walter. – Azelőtt mindig egyedül hagytad, amikor csak kis időre kellett elmenned otthonról.

– Azelőtt nem volt okom aggódni a biztonsága miatt. De annak a pasinak túl nagy hatalma van.

– Hé, ne beszélj rébuszokban!

Harriet előhúzott a zsebéből egy újságkivágást, és Walter orra elé tartotta. A férfi megnézte a fotót, és felolvasta a képaláírást:

– Darius Falcon, a befolyásos és konkurensei által rettegett üzletember. Vajon sikerül-e megmentenie birodalmát? – Aztán visszaadta a cikket a lánynak. – És azt hiszed, hogy ez a pénzügyi zseni ismeri a kutyádat?

– Falcon lett nemrég Herringdean tulajdonosa. Rancing eladta neki a szigetet, mert anyagi gondokkal küszködött.

– A francba! – mérgelődött Simon. – Mi meg itt élünk, és persze semmiről se tudunk.

– Az ilyen egyszerű emberek nem érdeklik a gazdagokat – vágott keserű fintort Harriet. – El sem tudjátok képzelni, milyen arrogáns ez a Falcon.

– Te már találkoztál vele?

– Hát… igen, pár napja, a Giant’s Beacon közelében lévő strandon. Phantom nagy lelkesen rávetette magát, és tönkretette az öltönyét. Mire ő azt mondta, ekkora szörnyeteget nem helyes szabadon engedni.

– Undok pofa lehet. De talán már elmúlt a dühe.

– Biztosan nem. Láttátok volna, mennyire magánkívül volt! Félek, bosszút akar állni, ezért idegesít, ha Phantom felügyelet nélkül marad. Na de most már tényleg megyek haza – azzal Harriet gyorsan elköszönt, és beszállt a kocsijába.

A két férfi hosszasan nézett utána. Végül Simon szólalt meg:

– Szerintem azért kicsit túlzás testőrt állítani egy kutya mellé.

– Tudod, mennyire imádja azt a behemót jószágot – sóhajtotta Walter. – Csak ő maradt meg neki Bradtől. Emlékszel, milyen boldogok voltak? Nem lett volna szabad annak a fiúnak olyan korán meghalnia.

– Én sosem kedveltem különösebben, de szerintem más se igazán itt a szigeten.

– Lehet. Na gyere, ugorjunk még be a kocsmába, mielőtt hazamennénk!

A kikötőből Harriet gyorsan hazaért. Leparkolt a ház előtt, amelyben lent a régiségboltja, fölötte pedig a lakása volt, mire Phantom nyomban kidugta nagy busa fejét az ablakon.

A lány fölsietett a lépcsőn, és átölelte a kutyát, majd a kölcsönös és kiadós üdvözlés után Mrs. Bateshez, a szomszédasszonyhoz fordult.

– Minden rendben volt?

– Igen, nem történt semmi különös.

– Nagyon köszönöm a segítségét, Jenny. Megiszik velem még egy teát?

– Ó, nem, elfáradtam.

A két nő együtt ment le a lépcsőn, nyomukban Phantommal, minthogy vele Harriet még esti sétára készült. Nemsokára ki is értek Ellarick strandjára.

– Itt nyugodtan kitombolhatod magad – szólt a kutyához –, de annak a rémes fickónak a magánstrandját mostantól nagy ívben elkerüljük.

Tiszta volt az égbolt, s a holdfényben Harriet felszabadultan játszott a kutyájával, aztán egy idő múlva kimerülten lerogyott a homokba. Phantom azonnal ott termett mellette, és két nagy mancsát védelmezőn a vállára tette. A lány elérzékenyülve mosolygott.

– Nem is értem, hogy érezheti valaki kellemetlennek, ha kimutatod a szereteted iránta – mondta, mire az okos eb helyeslőn vakkantott. – Csak azt remélem, az a pasi nem nyújtja be tényleg az új öltönye számláját. Akkor aztán kezdhetnék spórolni, és neked is kevesebb finomság jutna. Azért ez különös. Amikor először megláttam, úgy tűnt, élvezi a napot, a homokot meg a tengert. De amint megtudtam, kicsoda, mintha megváltozott volna. Hogy volt képes olyan rondán beszélni rólad? – Szorosan magához ölelte a kutyát. – Óvatosnak kell lennünk. Ne csinálj semmi butaságot, mutasd meg, milyen jó kutya vagy! Nem bírnám elviselni, ha valami bajod esne.

Harriet a kutya bundájába temette arcát, Phantom pedig csak állt csöndesen, nyugodtan, s szinte sugározta magából az odaadó szeretetet.

– Azt hiszem, az emberek bolondnak néznek, amiért annyira féltelek. De nincs senkim rajtad kívül. – Harriet halkan felnevetett. – Szerintem te is kicsit lököttnek tartasz néha. Na gyere, menjünk haza! Enned is kell még.

Azzal föltápászkodott, és lassan bandukolva útnak eredtek. Mielőtt elérték volna a város első házait, a lány még egyszer visszafordult. A távolból jól ki tudta venni Giant’s Beacon körvonalait. Lehet, hogy Falcon hamarosan beköltözik? – futott át az agyán, de aztán csak legyintett. Rancing annyira elhanyagolta az egykor pompás kúriát, hogy komoly felújítási munkák nélkül most nemigen lehetne használni.

Ebben a pillanatban fény gyúlt a ház ablakaiban. Harriet rémülten nézte egy darabig, aztán egészen felzaklatva sietősre fogta a lépteit, míg Phantom vidáman ügetett mellette a finom vacsora reményében.

Alig néhány órával azután, hogy Darius birtokba vette a kúriát, már mindenki tudott róla a szigeten.

A hírforrás Kate, a régi házvezetőnő volt, akit a férfi újra felfogadott, és aki ezt természetesen megemlítette a helyi kocsmában. Amint az várható volt, az új tulajdonosról szóló történetei hálás közönségre találtak.

– El sem hinnétek, milyen komputert hozott magával – mesélte. – Aztán van ott még valami, amit videokonferenciának hívott, és amivel egyszerre tud beszélgetni mindenféle emberekkel a világban, úgy, hogy még látják is egymást!

Többen fölényesen vigyorogtak. Kate számára bármi, ami újabb találmány volt, mint a telefon vagy a tévé, varázslatnak számított. Talán észre sem vette, hogy mostanra még ezt az idillikus kis szigetet is meghódította a legmodernebb technika.

Darius ellenben örömmel állapította meg, hogy Herringdean egyáltalán nem olyan elmaradott hely, mint hitte. Úgy döntött, egy ideig innen fogja figyelemmel kísérni a pénzvilágban zajló folyamatokat, és Giant’s Beaconből intézi az üzleti ügyeit. Aztán amint kedvező lehetőség adódik, azonnal túlad a szigeten.

Egyelőre azonban mindent meg akart tudni az itteni állapotokról. Hamar kiderítette, hogy a helybéliek nemcsak tejtermelésből, birkatenyésztésből és halászatból élnek, hanem különféle sikeres vállalkozásokat is működtetnek, köztük egy jó nevű sörfőzdét.

A legfontosabb bevételi forrást mégis a turizmus jelentette. A szállodák és panziók minden nyáron megteltek vendégekkel, s bár akadtak, akik csupán az évente megrendezett vitorlásversenyre utaztak ide, a legtöbben egész szabadságukat a szigeten töltötték.

Falcon már nem sokkal megérkezése után találkozott James Henleyvel, aki Rancing intézőjeként tájékoztatta az üzleti ügyekről. Kiderült, hogy Herringdean tulajdonosát különféle haszonbérleti díjak illetik meg, bár a kép ennél árnyaltabb volt.

– Mr. Rancing a legtöbb bérlőjét meggyőzte arról, hogy több hónapra előre fizessék ki neki a pénzt, így adókedvezményben részesülhetnek. Persze ebből semmi sem volt igaz. – Henley nagyot sóhajtott. – Bárcsak itt lettem volna, hogy megakadályozzam a dolgot, de sajnos akkoriban nem tartózkodtam a szigeten, s mire visszaértem, ő már eltűnt.

– Vagyis az első haszonbérleti díjakra várnom kell még – állapította meg Darius. – Mekkora összegről van szó?

Henley elővett egy iratrendezőt, és átnyújtotta új főnökének.

– Talán megpróbálhatná beperelni Rancinget, végtére is ez csalás – mondta, a hanghordozásán azonban érezhető volt, hogy nem sokat remél egy ilyen lépéstől.

Dariusnak tapasztalt üzletemberként arcizma sem rándult, amikor a vártnál jóval nagyobb összegeket meglátta. Azonnal rájött, hogy hosszabb távon ezek a bevételek lényegesen javíthatnak a helyzetén.

– Rancing gazember, de egy ilyen apró veszteség nem fog kihozni a sodromból – jelentette ki.

Apró veszteség? Henley szeme elkerekedett. Ezek szerint Mr. Falcon vagyona jóval nagyobb, mint ahogy ő feltételezte.

Darius, aki épp ezt a hatást kívánta elérni, megkérdezte:

– Magának tartozik még Rancing?

– Igen.

– Soroljon fel mindent tételesen, és küldje el nekem a számlát! Egyelőre ennyi.

A beszélgetés után Darius napokig el sem hagyta a kúriát. Kora reggeltől egyfolytában dolgozott, azt ette, amit Kate felszolgált neki, és olykor még éjjel is a számítógép előtt ült.

Valamikor aztán eszébe jutott, hogy a helyi telefonkönyvből kikeresse Harriet Connor címét, és a várostérképen meg is nézte, hol áll a lány háza. Mivel az utóbbi időben a sok munka árán egész jól haladt afelé, hogy a fenyegető csődöt elhárítsa, úgy döntött, megérdemel egy kis lazítást. Bérelt egy kocsit, és Ellarickbe hajtott.

A központban parkolt le, és nemsokára már a Bayton Streeten járt, ahol a drága butikok között egy takaros szállodát is felfedezett. Aztán megpillantotta Harriet régiségboltját, és a kirakatüvegen át magát Harrietet is. A lány épp egy kisfiúval beszélgetett, aki hatalmas hajómodellt tartott a kezében, s most a mellette álló fiatal nőhöz fordult:

– Kérlek, mama!

– Nem lehet, drágám – rázta fejét az anya. – Túl drága.

A srác egy darabig dacosan bámult maga elé, majd visszaadta a hajót Harrietnek.

– Még egy kicsit lejjebb vihetem az árát – ajánlotta fel a lány. – Nekem fontos, hogy olyan tulajdonoshoz kerüljön ez a darab, aki igazán megbecsüli.

Az anya elcsodálkozott, amikor meghallotta, milyen nagyvonalú engedményt tenne Harriet, a kölyök szeme pedig felcsillant.

Darius gyorsan továbblépett a következő üzlet kirakatához, de onnan is jól látta, ahogy a gyerek a mamája oldalán boldogan távozik új szerzeményével a boltból. Ösztönösen megérezte, hogy Harriet nem szeretné, ha kiderülne, nem csupán okos üzletasszony, de érző szívű ember is.

Egy kicsit sétálgatott még, aztán kocsiba ült, és hazament.

Másnap este Darius visszatért Ellarickbe. A kikötőt akarta megnézni, és útközben betért a kocsmába. Mivel a söntés tele volt, a kocsmáros azt ajánlotta, foglaljon helyet a kivilágított kertben, amelyet néhány vendég már birtokba vett.

– Közel van a vízi mentők állomása – magyarázta –, a hajó legénysége gyakran jár ide. – Fejével az egyik asztal felé intett, amelyet két nő és négy férfi ült körbe élénk beszélgetésbe mélyedve.

Darius talált egy üres asztalt, ahonnan megfigyelhette a csoportot. Tudta, hogy ezek az emberek fontos és veszélyes feladatot teljesítenek, s érdekelte, ki mindenki tartozik közéjük. A társaság láthatóan remekül szórakozott: egymás szavába vágva mesélték a történeteiket, és nagyokat nevettek.

Darius egyszer csak megpillantotta a Giant’s Beacon strandján megismert jó tündért. Vagy inkább rossz tündér lenne? A fenébe is, miért viselkedik olyan ellentmondásosan ez a nő?! Mindenesetre ez itt Miss Connor a hódolói körében, gondolta keserűen.

Az egyik férfi a lány vállára tette a kezét.

– Harry, te lódítasz!

– Hát persze, Walter – felelte Miss Connor vidáman. – Kell egy kis öröm az életben.

Harry? – csodálkozott magában Darius, és máris biztos volt benne, hogy rossz tündérrel hozta össze balsorsa. De miért nem tud szabadulni tőle? Mindenütt felbukkan, ahol ő békét és nyugalmat keres. Ráadásul nemcsak megrögzött bajkeverő, hanem notórius hazudozó is, amint azt az előbb maga is elismerte.

Darius közben észrevette, hogy a lány széke mellett ott hever a kutyája. Phantom! Behatóan szemügyre vette az állatot. A strandon csak a méretei és a temperamentuma tűnt fel neki, de most úgy látta, egészen szelíd keverék jószágról van szó. Na persze ez a szelíd eb azért mégiscsak fellökte őt, és tönkretette az öltönyét!

– Mit csináljunk ezzel a fickóval, aki azt hiszi, minden az övé itt? – ütötte meg a fülét Walter hangja.

– Tényleg ő a sziget új tulajdonosa – mondta Harriet, és nagyot sóhajtott. – Sajnos semmit sem tehetünk ellene.

– Azt hallottam, Henleyvel nagyon rendesen viselkedett. Azonkívül egy halom pénzt költ Giant’s Beacon felújítására. Pedig az újságok szerint nagy veszteségei voltak, és most jól elszegényedett.

– Ó, a kis templom egere! – gúnyolódott Harriet. – Hozzánk képest még mindig valóságos Krőzus. Legalábbis mindenkivel ezt próbálja elhitetni a maga arrogáns módján.

– Te aztán tényleg nem kedveled – mondta erre az egyik férfi. – És mindez csak azért van, mert kifogásolta Phantom viselkedését?

– Nem, nem csak azért. Amikor először megláttam, olyan… nyugodtnak tűnt. Még tetszett is, hogy tudja élvezni a tájat. De biztos csak azt élvezte, hogy ő lett Herringdean tulajdonosa. Úgy állt ott, mint valami király, aki büszke a birodalmára. Nyilván örül, hogy mind tőle függünk, és parancsolgathat nekünk.

– Hát azt megnézném, ahogy neked bárki parancsolgat! – nevetett Walter. – Én voltam az utolsó, aki ilyesmivel próbálkozott, de meg is bántam.

Harsány nevetés fogadta szavait, aztán mindenkinek volt valami csúfondáros megjegyzése „Herringdean új királyáról”.

Dariusban forrt a méreg. Hozzá volt szokva, hogy tisztelettel bánnak vele, sőt félnek tőle. Megsérteni még senki sem merte, és szívesen lemondott volna erről a tapasztalatról.

– Hé, Harry! – szólalt meg újra Walter. – Szerintem az egész világnak szívességet tennél, ha nem mentenéd meg ezt a szörnyeteget, ha netán bajba kerül a tengeren.

A lány felemelte poharát.

– Eszembe fog jutni alkalomadtán. Egészségünkre!

Na, ebből elég, gondolta Darius, majd én móresre tanítom ezt a nőt!

Odalépett a társaság asztalához, s mereven bámulni kezdte a lányt, míg a többiek észre nem vették, és végül Harriet is ránézett. Rémült tekintete elégtétellel töltötte el a férfit.

– Jegyezze meg jól az arcomat, hogy tettekre válthassa a szándékát, ha kell! – sziszegte. Válaszra sem várva azonnal menni akart, de Phantom keresztülhúzta a számítását.

A kutya felismerte „kedves barátját”, és farkcsóválva megindult felé.

– Phantom, nem szabad! – kiáltotta Harriet.

– Hagyja csak! – Darius leguggolt a kutyához, és megsimogatta. – Gyere, kisöreg, ma nem kell vigyázni a ruhámra.

Mindenki zavartan figyelte a jelenetet. A lány elmondása alapján egészen másképp képzelték el a „királyt”.

Darius fölegyenesedett, odabiccentett Harrietnek, majd a többieknek is, azzal sarkon fordult, és elment. Ha háború, hát legyen háború! – gondolta.

Már odakint járt, amikor lépéseket hallott maga mögött. Harriet nagy nehezen beérte.

– Higgye el, csak buta vicc volt, hogy nem menteném meg magát! – mondta levegő után kapkodva. – Senkit sem hagynék megfulladni.

– Még egy olyan szörnyeteget sem, mint én?

– Nézze, nem akar…

– Felejtse el! Sohasem fogok a maga segítségére szorulni.

Harriet váratlanul egy utcai lámpa alá húzta a férfit, és figyelmesen vizsgálgatta.

– Csak arra az esetre, ha mégis bajba kerülne… Érdekes, valahogy most olyan más… Hé, mit csinál? – kiáltott fel.

– Amit maga – felelte a férfi, miközben a lány álla alá nyúlt, és fürkészni kezdte az arcát.

Harriet úrrá lett az ösztönén, hogy ellökje magától. Annyi biztos, hogy a férfi erősebb nála. Csak ne mosolyogna olyan rokonszenvesen! Mintha tetszene neki, amit lát… Ő pedig alig tudta megállni, hogy ne viszonozza a mosolyát.

– Ha nagyon erőlködöm, fel fogom ismerni – jelentette ki Darius.

– Micsoda pimaszság!

A férfi elengedte, és vissza sem nézve, sietős léptekkel távozott.

Mit is mondott róla ez a nő? Hogy úgy állt ott, mint egy király. De azt is, hogy először másmilyennek látta. Közel érezte magához, amíg ő be nem mutatkozott az arrogáns oldaláról.

Én vagyok a hibás, amiért évek óta különféle álarcokban járkálok az emberek között, állapította meg Darius.

Csak egyvalaki ismerte őt igazán: a volt felesége, Mary. Előle nem rejtette el, milyen szeretetéhes, milyen szenvedélyes… és mennyire sérülékeny. Csakhogy Mary elhagyta őt egy másik férfiért.

Elővette a mobilját, és felhívta az asszonyt.

– Szia. Mark és Frankie ott van?

– Már rég alszanak. Mi jut eszedbe, hogy ilyen későn telefonálsz? Hívd őket napközben, ha egyáltalán ráérsz!

– Oké, akkor holnap.

– Nem biztos, hogy itthon leszünk. Családi kirándulást terveztünk.

– Kennel?

– Igen. Nemsokára összeházasodunk.

– Attól még én vagyok a gyerekek apja! Holnap estefelé jelentkezem.

Darius tudta, újabb harc áll előtte. Mary jó feleség és jó anya volt, de elveszítette. Azt azonban semmiképpen nem akarta, hogy a gyerekei elidegenedjenek tőle.

No persze az ellenségei igencsak örülnének, ha újabb gondjai támadnának. Az ellenségei… Vajon Harriet is közéjük tartozik? Mindegy, előtte legalább nem kell megjátszania magát. Nyugodtan utálhatják egymást kölcsönösen. Harriet… Nem különösebben szép, de a szeme ragyog, és a bőre, amikor megfogta az álla alatt, akár a rózsaszirom…

Aznap este már nem is tudta kiverni fejéből a lányt.

2. FEJEZET

Harriet okos nőnek tartotta magát. És büszke is volt a józan eszére, amely már többször megóvta a kétségbeeséstől. Hosszú hónapokkal a férje halála után is csak ebbe tudott kapaszkodni, valahányszor úgy tűnt, a világ sötétségbe borul körülötte. A gyász ellen semmit sem tehetett, de belátta, hogy az élet megy tovább, és valahogy egyszer ő is túljut ezen a nehéz időszakon.

Tizennyolc évesen ment hozzá egy rendkívül jóképű férfihoz, akivel a külvilág szemében harmóniában élt együtt nyolc éven át. Mindenki azt hitte, boldogságuk csak azért nem tökéletes, mert az idegenforgalomban dolgozó férjnek gyakran kellett magára hagynia ifjú hitvesét, de úgy vélték, annál csodásabb mindig a viszontlátás. Tökéletes pár! – mondogatták irigykedve, pedig ennél nagyobbat nem is tévedhettek volna.

Brad ugyanis vérbeli szoknyapecér volt, aki utazásai során folyton megcsalta Harrietet, és nem értette, miért fáj a feleségének, ha távollétében ő más nőkkel mulat. Harriet sokáig remélte, hogy majd megváltozik, aztán végképp lemondott róla. A válásra azonban már nem került sor, mivel Brad meghalt Amerikában közlekedési balesetben.

Barátaikat és ismerőseiket Harriet meghagyta abban a hitükben, hogy Brad csodálatos ember volt, aki boldoggá tette őt, az átsírt, magányos éjszakáiról pedig továbbra sem tudott senki, csak a férfi kutyája, Phantom. Egyedül ő sejthette, hogy úrnője öntudatos derűje mögött mennyi fájdalom rejtőzik, és mennyi bizalmatlanság az egész világgal szemben.

Egy reggel a kutya miatti aggodalom arra indította Harrietet, hogy elmenjen Giant’s Beaconbe. Azt remélte, talán van némi esély, hogy javítson Darius Falconhoz fűződő viszonyán. Felidézte magában, legutóbbi találkozásukkor milyen kedvesen bánt a férfi Phantommal, s elhatározta, bocsánatot kér tőle azért az ostoba kocsmai jelenetért. A gyalogút a ház mögött vezetett el, és a sövényen át Harriet láthatta, hogy a teraszajtó nyitva áll. Aztán meghallotta Darius hangját is:

– Hívjon vissza, ha tud valami konkrétabbat. És ne higgye, hogy besétálok a csapdába! Tisztában vagyok vele, mik a szándékai, úgyhogy jobb, ha máris elfelejti őket.

Harriet bénultan állt. Darius nagyon dühös lehet, ez hát nem a legalkalmasabb pillanat, hogy ő barátságosan elcsevegjen vele.

– Ezzel már elkésett! – folytatta a férfi a telefonbeszélgetést. – Minden szükséges intézkedést megtettem, és üzenem az ügyfelének, hogy ne bosszantson tovább. – Majd kis szünet után így fejezte be: – Igen, pontosan. Nincs kegyelem!

Harriet hevesen dobogó szívvel sarkon fordult, és elindult visszafelé. Még hogy nincs kegyelem! Micsoda naivitás volt azt hinnie, hogy ez a pasas kedves is tud lenni! Semmi értelme ábrándokat kergetnie.

Darius letette a kagylót, és hátradőlt a székében. Most már aztán tényleg nincs kegyelem, gondolta, noha érezte, hogy nagyvonalúbb tudna lenni, ha ellenfelei legalább némi megértést mutatnának iránta. Igaz, korábban ő sem jeleskedett ebben. Talán túlságosan is kíméletlen és arrogáns volt. Hány vállalatot tett tönkre, hány embert kergetett a kétségbeesésbe! Néha titokban még ki is nevette őket. Most viszont a saját bőrén tapasztalhatta, milyen elviselhetetlen, ha olyanok mulatnak az emberen, akik korábban hajlongtak előtte.

De ennél is elviselhetetlenebb volt az, ami a családjával történt. Egészen beteggé tette, hogy a gyerekei annyira elidegenedtek tőle. Persze sosem töltött velük sok időt, és Mary panaszkodott is, hogy üzleti teendői miatt háttérbe szorítja családi kötelezettségeit. Hiába védekezett azzal, hogy a gyerekei boldogságáért dolgozik, felesége úgy vélte, a gyerekeket nem a pénz érdekli, hanem az, hogy az apjuk többet foglalkozzon velük.

Darius felállt, és nyugtalanul föl-alá kezdett járkálni a szobában. Tekintete a rádióra esett, s még épp időben kapcsolta be, hogy hallja, amint a bemondó a helyi híreket olvassa fel.

– …a herringdeani tengeri szélparkkal kapcsolatos problémákat. Noha a munkálatok már megkezdődtek…

Darius feltépte az ajtót.

– Kate! – kiáltotta.

Az asszony a konyhából válaszolt, mire a férfi odasietett hozzá.

– Mit tud arról a szélparkról, amelyet a herringdeani partok közelében telepítenek a tengeren?

– Nem sokat. – Az asszony hangja elárulta, hogy számára a szélenergiát hasznosító modern technológia olyan, mintha repülő csészealjakról lenne szó. – Évekig beszéltek róla, anélkül hogy történt volna valami. Már nem is hitte senki, hogy tényleg lesznek szélkerekek a vízben, de aztán mégiscsak elkezdték az építkezést.

– Mutassa meg, hol! – Darius hozott egy térképet, Kate pedig rámutatott egy pontra mintegy nyolc mérföldnyire a szigettől. – Brit felségvíz – mormolta a férfi. Ő tehát nem fog keresni ezen a beruházáson, de ha majd el akarja adni Herringdeant, egy ilyen létesítmény csökkenti a sziget értékét. – És megkezdték már a szélkerekek felállítását?

– Amennyire tudom, igen. De nagy park lesz az, biztosan sokáig építik még.

Darius felnyögött. Rancing jól rászedte! Csak meg ne tudják az emberek, milyen csúnyán behúzták a csőbe!

– Tálalhatom a vacsorát? – kérdezte Kate.

– Nem, köszönöm, valamit el kell még intéznem.

Darius arra gondolt, körülnéz az építkezés helyszínén, mielőtt besötétedik. A szigettel együtt kapott egy motorcsónakot is, amely Giant’s Beacon közelében, egy csónakházban áll, azt gond nélkül üzembe tudja helyezni, hiszen van tapasztalata ezen a téren.

A motor valóban azonnal beugrott, s a kijelző szerint a tank is csaknem teljesen tele volt. Úszómellényt ugyan nem talált, de úgy vélte, arra nincs is szüksége, hiszen nem megy be messzire a tengerbe.

A csónak gyorsan távolodott a parttól. Amikor Darius körbepillantott, meglátta azt a strandot, ahol először találkozott Harriet Connorral. Igyekezett elhessegetni fejéből a lány képét, és tekintetét a vízre szögezte.

Eltartott egy ideig, mire felfedezett néhány szélkereket a horizonton. Legalább hetven méter magasak voltak. A közelükben több hajó is horgonyzott, nyilván építőanyagot hoztak. Úgy tűnt, óriási tengeri szélpark lesz itt, amely feltehetően egész Herringdeant ellátja majd árammal.

Legalább gazdasági szempontból előnyös ez a létesítmény, noha a táj szépségének kétségtelenül ártani fog. Nem ide való ez a technika, súgta neki egy belső hang, ám Darius gondolatban leintette. Végtére is haladni kell a korral.

A nap már a látóhatár peremére ért, és feltámadt a szél. Hamarosan besötétedik, állapította meg a férfi, és megfordította a csónakot. Könnyelműség volt ilyen későn egyedül kijönnie a tengerre, legjobb, ha mielőbb visszafordul.

Az időjárás percről percre romlott. Eleredt az eső, az egyre hevesebb szél pedig felkorbácsolta a hullámokat, melyek ide-oda dobálták a csónakot. Aztán egyszer csak leállt a motor. Darius idegesen a kijelzőre pillantott, amely ugyanott állt, ahol az indulásakor, noha azóta jó pár mérföldet megtett már. A fenébe is, ezek szerint kifogyott az üzemanyag, csak ez a vacak műszer nem mutatja.

Nem volt mit tenni. Bármennyire utálta is, ha mástól kellett segítséget kérnie, előhalászta a mobilját, hogy felhívja a házvezetőnőjét, aki aztán értesítheti a mentőalakulatot. Persze a hír egykettőre elterjed majd a szigeten, és mindenki rajta fog röhögni. Különösen egy bizonyos női nevetést hallott már előre „lelki füleivel” – és valamiért ez bosszantotta a leginkább.

Ám alighogy nyomogatni kezdte a gombokat a készüléken, egy hatalmas hullám átcsapott rajta, és kiragadta kezéből a telefont. Darius döbbenten nézett utána, de tüstént jött a következő hullám, amely akkorát lökött rajta, hogy ő maga is a mobilja után repült. Prüszkölve bukkant fel a vízből, és igyekezett utolérni a csónakot, ám azt egyre messzebbre sodorta a vihar.

És ekkor mintha még a saját teste is ellene fordult volna. Mivel rengeteg vizet nyelt, köhögnie kellett, de levegőt sem kapott. A szíve őrült iramban vert, lábujjai elgémberedtek, mozdulatai lelassultak. Elmondhatatlanul gyengének érezte magát, miközben csak úgy rázta a hideg.

Vajon mi jön előbb: megfagyok vagy megfulladok? – villant át az agyán. Teljes sötétség vette körül, s mintha megszűnt volna az idő. Egyetlen gondolat tartotta életben: a gyerekei megint hiába várják majd a hívását, s azt fogják hinni, megfeledkezett róluk. Mire elér hozzájuk a halálhíre, teljesen kiábrándulnak belőle.

Felordított tehetetlen dühében. Hogyan mondhatná el nekik, hogy az életénél is jobban szereti őket? Talán soha nem lesz már alkalma rá. És mennyi minden van még, amit nem tud megtenni többé! Mennyi terve marad megvalósítatlanul, mennyi tévedése helyrehozatlanul!

De már nincs értelme semminek, hiszen biztosan meg fog halni… Fölösleges kapálóznia…

Ekkor mintha fényeket látott volna a távolban, amelyek ráadásul közeledtek. Biztosan megőrültem, és hallucinálok, gondolta, ám hirtelen olyan éles fény vetődött arcára, hogy be kellett csuknia a szemét.

– Ott van! – kiáltotta valaki.

Darius kinyitotta a szemét: egy mentőhajót pillantott meg, és két férfit a vízben. Kezek nyúltak utána, aztán valami hordágyszerűséget toltak alá, s azzal együtt emelték ki, majd óvatosan letették a hajó fedélzetén. Valaki azonnal fölé hajolt, finoman átfogta a csuklóját, és kitapintotta a pulzusát. Szerencsére az eső közben elállt.

– Hagyd, Harry, majd megnézem – szólt egy hang.

– Nem, én akarok foglalkozni vele – válaszolta a nő.

Harry? Darius minden erejét összeszedve résnyire nyitotta a szemét.

– Volt még valaki magával? – kérdezte Harriet, még mindig fogva a férfi kezét. – Keressünk másokat is?

– Nem… – Dariust újabb köhögőroham fojtogatta. – Egyedül vagyok.

– Jó. Akkor most kivisszük a partra, ott várja a mentőautó.

– Haza kell… mennem… a gyerekeim várják… a hívásomat. Ideadná a mobilját?

– Nincs nálam. Majd a kórházból telefonálhat.

– De én… haza akarok menni…

– Micsoda rémes ember!

– Nem kellett volna… megmentenie… – Ennél többet nem is tudott mondani, olyan erősen köhögött.

Harriet és Walter bevitték egy kabinba, és meleg takarókba bugyolálták. Beszélgetni senkinek nem volt kedve, de mihelyt elérték a partot, Darius megint vitatkozni kezdett:

– Semmi szükség a kórházra. Haza akarok menni.

– Rendben – adta meg magát Harriet. – Hazaviszem.

A férfi csak akkor szólalt meg újra, amikor már a kocsiban ült:

– Hogy találtak rám?

– Kate riasztott minket. Azt mondta, a szélparkról beszélgettek, s aztán maga elrohant otthonról. Később egy ismerőse mesélte, hogy látta, amint maga motorcsónakon kimegy a tengerre. Kate aggódott, és mivel mobilon nem tudta elérni magát, értesített bennünket.

Ó, a drága jó Kate! Darius hálás szívvel gondolt az asszonyra, s amikor megérkeztek a házba, pár pillanatra némán magához ölelte. Addigra már kis híján összecsuklott a lába, mégis a telefont követelte.

– Először vegyen száraz ruhát – noszogatta Harriet.

– Fel kell hívnom a gyerekeimet.

Kate odanyújtotta neki a készüléket.

– Mary? Tudom, hogy késő van, de közbejött valami.

Harriet olyan közel állt hozzá, hogy minden szót értett, amely a kagylóból kiszüremlett.

– Neked mindig közbejön valami. A gyerekek sírva feküdtek le, mert megint nem tartottad be, amit ígértél.

– Mary, hallgass meg, kérlek…

– Nem hagyom, hogy újra meg újra bánatot okozz nekik. Folyton csak várnak és várnak, mert neked mindig akad valami fontosabb dolgod.

– Ez nem igaz. Én… Ne tedd le!

Harriet nem bírta tovább, kitépte a telefont a férfi kezéből.

– Mrs. Falcon, figyeljen ide!

– Ó, maga bizonyára Darius új barátnője.

– Nem, én a vízi mentőcsapat tagja vagyok. Épp most mentettük ki Mr. Falcont a tengerből.

– És ezt el is higgyem?

– Igen, nyugodtan higgye csak el, mert ez az igazság. Ha pár perccel később érkezünk, Mr. Falcon már halott lenne. – Harriet visszaadta a kagylót Dariusnak. – Rajta, mondjon el mindent! – Azzal kiment a szobából, de az ajtó mögött megállt hallgatózni.

– Mary… tényleg kiestem a csónakból. És most légy szíves, hívd a gyerekeket, hogy beszélhessek velük!… Már ott vannak? Nagyszerű!… Szia, Frankie, nagyon sajnálom, hogy nem tudtam előbb telefonálni, de majdnem belefulladtam a tengerbe. Majd egyszer elmesélem, most add Markot!

Darius hangja olyan meleg és szeretetteljes volt, amilyet Harriet el sem tudott volna képzelni róla.

Halkan kilincsre zárta az ajtót, és csatlakozott Kate-hez.

– Tüdőgyulladást fog kapni, ha nem öltözik át mihamarabb – mondta a házvezetőnő.

– Szigorúnak kell lennünk.

– Ahogy maga az előbb – bólogatott elismerően Kate.

– Nyilván felbosszantottam, de… – Harriet megvonta a vállát. – Nem lehet túl barátságos munkaadó.

– Ó, én szívesebben dolgozom neki, mint Rancingnek. Hozzám mindig nagyon kedves. Még azt a pénzt is kifizette, amivel Rancing tartozott nekem.

– Komolyan? – Harriet hitetlenkedve meredt az asszonyra.

– Igen. Pedig nem lett volna kötelessége.

– És maga miért nem beszélt erről senkinek?

– Mert megtiltotta. Ugye nem árul el?

– Persze hogy nem. Még az is lehet, hogy maga csak be akar csapni.

– Mondta előre, hogy maga így fog reagálni! – nevetett Kate.

– Beszélgettek rólam? – hüledezett Harriet.

– Hát… szerinte maga úgyis ördögnek tartja, ő pedig nem szeretné megzavarni a kialakult képet.

– Ha az emberek tudnák, milyen ember valójában, más szemmel néznének rá.

– Talán épp ezt nem akarja.

Harrietnek nem volt kedve elmélyedni a témában, fontosabbnak vélte, hogy Darius végre száraz ruhát vegyen föl. Amikor kinyitotta az ajtót, a férfi épp azt mondta a telefonba:

– Most mars vissza az ágyba! – A hangja fásult és csalódott volt, bizonyára nem úgy sikerült a beszélgetés, mint tervezte.

– Magának is ágyban a helye – szólalt meg Kate.

Darius morogva fölvonszolta magát a lépcsőn, a két nő pedig utánaeredt. A férfi leült az ágya szélére, aztán intett nekik, hogy tűnjenek el.

– Szó sem lehet róla! – jelentette ki Harriet. – A végén még képes lenne így lefeküdni. Nem azért mentettem meg, hogy meghaljon tüdőgyulladásban.

Darius túlságosan gyönge volt ahhoz, hogy vitába szálljon vele. Váratlanul halványan elmosolyodott, és a következő meglepő bejelentést tette:

– Megadom magam.

A két nő azonnal nekilátott levetkőztetni. Néhány törülközővel alaposan szárazra dörzsölték, és fürdőköpenyt adtak rá, hogy az alsónadrágját is lehúzhassa. Elgémberedett ujjaival azonban Darius elég ügyetlenül cibálta le magáról a nedves holmit, és a villanásnyi időre szétnyíló köpeny alatt Harriet szeme elé elképesztő látvány tárult. Rákvörösre vált arccal rögtön meg is fordult, és a szekrényhez lépett.

– Hol találok pizsamát?

– Sehol. Nincs pizsamám. Meztelenül alszom, úgy kényelmesebb. Maga szerint nem?

– Fogalmam sincs – felelte zavartan a lány, és elindult kifelé. Nem értette, hogy van kedve a férfinak incselkedni is vele, mikor láthatóan majd összeesik. – Csinálok magának teát.

– Harriet – szólt utána a férfi.

– Igen?

– Nagyon köszönök mindent.

És a hangja ezúttal semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy komolyan gondolja.

Másnap délelőtt Kate felhívta Harrietet a régiségboltjában, s elpanaszolta, hogy a gazdájának minden jel szerint elment az esze.

– Tényleg? Nahát, ezt nem gondoltam volna! – ironizált Harriet.

– Borzalmasan meg van fázva, mégsem akar ágyban maradni. Azt mondja, feltétlenül vennie kell egy mobiltelefont, azonkívül magával is beszélni akar.

– Üzenem neki, hogy odamegyek, és semmiképpen ne hagyja el a házat.

– Jó, majd odakötözöm az ágy lábához – viccelődött most már Kate is, aztán elbúcsúzott.

Harriet áldotta az eszét, amiért nemrégiben felvett egy alkalmazottat, így most gond nélkül elmehetett néhány órára a boltból.

Gyorsan fölszaladt a lakásába, kivett valamit a szekrényéből, és útnak indult.

Kate már a nyitott ajtóban várta.

– Hála az égnek, hogy itt van.

– Ő az? – kérdezte egy rekedt hang a házból.

– Jövök már – válaszolta Harriet, és belépett Darius irodájába. A sokféle számítógép, nyomtató, szkenner látványa egészen lenyűgözte. Hogy tud egy ember ennyi gépet használni? – álmélkodott. Aztán észrevette Dariust, amint ott ül az egyik monitor előtt, és ujjai hihetetlen sebességgel verik a billentyűt.

– Ne jöjjön közelebb, nem akarom megfertőzni – intette a férfi.

– Ágyban kellene lennie – felelte Harriet. – A házat pedig végképp nem hagyhatja el. Ma nagyon erősen fúj a szél.

– És én még azt hittem, mindjárt itt a nyár! Mindig ilyen hűvös van ilyenkor errefelé?

– Ebben az évszakban nagyon változékony az időjárás, de ettől függetlenül hamarosan elözönlik a szigetet a turisták.

– Feltétlenül szükségem van egy mobiltelefonra. A vezetékes folyton elnémul, pedig rengeteg hívást kellene lebonyolítanom.

– Igen, Rancing is mindig panaszkodott, hogy gyakran megszakad a vonal. Még jó, hogy a gyerekeit el tudta érni. Tessék, használja ezt! – Azzal a lány előhúzott a táskájából egy mobiltelefont, és átnyújtotta.