Galou-nak
és Sanou-nak,
az én kedves kis hercegeimnek.

Ajánlás

Könyvet ajándékozni az igaz szeretet jele…

Ez a könyv az öné,

és talán arra is szolgálhat, hogy egy
kedves személynek üzenjen vele.

Mert egy személyes üzenet többet ér,
mint a szerző ajánlása.

Előszó

Számos tanulmány hangsúlyozza a sorok közötti olvasás fontosságát A kis herceg esetében. Ily módon megfejthetünk bizonyos szimbólumokat és utalásokat, amelyeket Antoine de Saint-Exupéry a könyvébe rejtett, és új nézőpontból tekinthetünk a műre.

Ami engem illet, én magára a kis hercegre mint személyre fordítottam minden figyelmemet: a szavaira, a kétségeire, az útjára, az értékrendjére, az álmaira és a világképére.

Nem az számít, hogy milyen értelmet hordoz magában a mű, hanem az, hogy mi mit akarunk érteni belőle.

A kis herceg másfajta nézőpontot kínál a világról, mint amit idáig megszokhattunk.

A szerzőn túl ezúttal sokkal inkább a főszereplőt, az ő motivációit próbáltam megérteni. Meg akartam fejteni ezt a kis embert, ezt a varázslót, aki életünk egy pontján minden bizonnyal mindannyiunkat megérintett, elcsábított, megörvendeztetett és elkápráztatott. Életkorunktól, anyanyelvünktől és kultúránktól függetlenül.

Már rég nem kíséreltem meg effajta újraolvasást, amelynek a végén azon kaptam magam, hogy átvettem a kis herceg gondolatait. Nem maradt más hátra, mint a saját életemre alkalmazni őket, és pontosan ezt kínálom önnek is ebben a könyvben.

Vajon mindannyiunkban ott él egy kis herceg, akiről hajlamosak vagyunk elfeledkezni?

Mielőtt még belekezdene
az olvasásba...

Jegyezze fel ide az összes gyermekkori álmát és kívánságát, amelyet a jövőjével kapcsolatban fogalmazott meg.

Gondoljon vissza őszintén és nyíltan a múltbeli önmagára, és emlékezzen rá, hogy mi volt számára akkor a legfontosabb.

A felhők fölött...

„Mert előbb minden fölnőtt gyerek volt.
De csak kevesen emlékeznek rá.”

Mikor olvastam először A kis herceget? Már nem is emlékszem. Ahogy mindenkit, engem is mélyen megérintett… De mit is őriztem meg belőle az idő múlásával? Mikor értettem meg először igazán, hogy mit is akart mondani? És mi maradt meg bennem mindebből az évek során?

Az első alkalom. Az első alkalom kétségkívül meghatározó.

A felnövés előtti alkalom, amikor még nem kezdtem túlságosan racionalizálni a történetet. Amikor még nem álltam bele két lábbal a felnőttek világába, amelyet akkoriban úgy adtak el nekem, mint magát a valóságot.

Az első alkalom, mielőtt felejtek.

„Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy kis herceg…” Antoine de Saint-Exupéry nem így kezdte a könyvét. Mégis, ez a néhány szó ma képes visszaadni azt a varázslatot, azt az álmot, amelyet gyermekként mind magunkban őriztünk. Amikor még valóban hittük, hogy létezik varázslat.

A kis herceg sokkal több egyszerű könyvnél. A világraszóló sikerén túl – több mint 300 nyelvre és dialektusra fordították le – ott van benne kikristályosodva a gyermekkorunk, amelyet azóta is magunkban őrzünk. Ez az a kis részünk, amelyet az évek során néha messzire tolunk magunktól, hogy beilleszkedhessünk a felnőtt, meglett emberek világába, és az első adandó alkalommal a nagyok útját választhassuk.

Ez az út vezet a felnőttséghez, azonban minél messzebb jutunk rajta, annál nehezebbé válnak a lépteink.

Amikor gyermekkorunkban megtesszük az első lépéseinket, utunkat fák, virágok, madarak és rétek szegélyezik. Azonban ahogy idősödünk, a bokrocskák körös-körül egyre magasabbá válnak, míg végül folyvást növekvő sövénykerítést nem alkotnak.

Ekkor a nagyok útjára kell térnünk, amelyről lehetetlen visszafordulni vagy letérni. Egy ponton túl többé már nincs hátraarc. Folytatnunk kell az utat, előre.

A sövény után megjelenik néhány léckerítés, majd gerendák szegélyezik az utunkat, végül meglátjuk az első falakat is: előszőr csak borostyánnal fedett kőtömegek, majd következnek a téglák, egyre magasabbra tornyozva.

Végül a falak már annyira magasak, hogy bizonyos órákban a nap már nem is tud ránk sütni, hogy megvilágítson, átmelegítsen minket. És a nagyméretű falakkal együtt megszületnek az árnyékok, amelyek egyre hosszabban vetülnek a homlokzatra.

Ahogy fejlődünk, valódi választás hiányában egyre távolabb kerülünk gyermekkorunk mágikus világától.

Egyszeriben minden négyszögletűvé, számokkal kifejezhetővé, karteziánussá, logikussá, valódivá, betonná, kézzelfoghatóvá válik. Minden elveszíti az értelmét ezen a sakktáblán a rengeteg kitöltendő, csomagolni való, felcímzendő doboz között.

A felnőttkorba érve egyedül Szent Tamás ismétli nekünk megingathatatlan vízióját: „Hiszem, ha látom!”

Véget ér a varázslat.

A kis herceg ezzel szöges ellentétben áll. Az ő világa a gyermekkorunk világa, ahol a mesék, a képzeletbeli tájak, a szörnyek, istenek, királyok és királynők uralkodnak, kontinensek várnak felfedezésre. Egy világ, ami minden egyes nap újra és újra megszépül, csodával telik meg, és a szemeink előtt válik egyre hatalmasabbá és ragyogóbbá.

A kis herceg ma is itt van mindannyiunk számára, hogy megmutassa, milyenek is voltunk gyermekként. Feltárja előttünk a legmélyebb igazságot, amelyet még nem homályosított el az évek múlása.

Ez a mű, ahogy újraolvasom, most is maga a bölcsek köve, amely megszólítja bennem a gyermeket, aki egykor voltam.

Ez a bölcsek köve arra is képes, ha akarom, hogy újra felnyissa a szemem a világra és az életre. Csodakőként hat a lelkemre, és a felnőtt élet útját bezáró magas, szürke falakat aranyszálból szőtt csipkévé varázsolja, hogy újra beragyoghasson a nap, és az aranyozott csillagformákon át a fény átmelegítse, felvirágoztassa a hátralévő éveimet.

Az aranyat nem zárják széfbe, és nem veszíti fényét, hanem az aranyat elvetik és learatják. A kis herceg ma is itt van, hogy emlékeztessen erre.

Képesek vagyunk még rá, hogy újra felébresszük a bennünk szunnyadó gyermeket?

Ha igen, hogyan?

És ha a kis herceg megnyitná előttünk a kézikönyvét a belső utazáshoz… hogy újra útra keljünk, és rátaláljunk erre a gyermeki látásmódra, amely képes vezetni minket ebben a sokszor őrültnek tűnő világban is?

A kis hercegemtől hallottam…

„Hatalmas egóval kell rendelkeznünk ahhoz, hogy gyermekek maradhassunk… vagy ahhoz, hogy egyszerűen szeressük magunkat.”

Más szemmel nézni
a világot

Kis herceg módra

„Ez a Föld nem akármilyen bolygó volt ám!”{1}

Kisgyermekkoromban, amikor Beynost falu főterén két gesztenyeháború között a plébános rikácsolva próbált minket a hittanórára parancsolni, mint minden gyerek, én is ezer kérdést tettem fel magamnak.

Az egyik közülük különösen felzaklatott.

Mikor már sokadik alkalommal vettük át az Ó- és az Újszövetséget, valamint a tiltott jövendölést, ideje volt újrakezdeni a háborút, így amikor megszólalt az óra végét jelző csengő, az összes barátom kiszaladt a teremből. Ahogy ráérősen pakolásztam a holmimat, a plébánoshoz fordultam, és feltettem neki egy kérdést távozás előtt:

– Ha mindent Isten alkotott, akkor ő alkotta az egész világot?

Igen, felelte a plébános.

– És az egész univerzumot?

Igen, felelte a plébános.

– De… mi van… az univerzumon túl? – kérdeztem.

A plébános habozott, de nem jött ki hang a torkán. Még ma is várom a választ erre a kérdésre.

Ahhoz, hogy úgy cselekedjünk és gondolkodjunk, mint a kis herceg, mindenekelőtt más szemmel kell néznünk a világra, az emberekre, és a minket körülvevő dolgokra.

Ahhoz, hogy úgy cselekedjünk és gondolkodjunk, mint a kis herceg, el kell fogadnunk, hogy minden, amit gyermekkorunk óta tanultunk, legalább félig hamis, ha nem teljesen.

Nekünk, embereknek, mindig ugyanaz a hibánk: ahogy telnek az évek, elhisszük, hogy a méretünk növekedésével a lelkünk is egyaránt növekszik.

Az emberek által kreált gondolatok és ismeretek tekintetében ez talán így van, viszont a világmindenség egészét tekintve már teljesen más a helyzet.

Az érzékeny, érzelmes, velünk született tudást részben, vagy néha teljes egészében elveszítjük a felnövésünk során.

Ahogy növekszünk, minden egyes centiméterrel úgy érezzük, hogy közelebb kerültünk a tudás magasságához, a bölcsesség égboltjához és csillagaihoz, de ezeket valójában sosem érhetjük el, csak egyre távolabb kerülünk a Földtől.

Többek között erre is emlékeztet minket a kis herceg: a felnőttek bölcsessége és tudása nem képes helyettesíteni vagy pótolni a varázslatot, amely a gyermekkori világlátásunkat jellemzi, és amelyhez már nincs hozzáférésünk.

Ahogy a kis herceg, a legtöbb gyermek csak jót és rosszat, feketét vagy fehéret, nevetést vagy könnyeket lát… Később viszont már mindent átjár a kétely, a zavarodottság és a kompromisszum.

A felnőttek világában már minden a szürke különböző árnyalatiban játszik. Ehhez többé-kevésbé hozzászokhatunk, de…

Valóban irigylésre méltó, ha már nem tudjuk, mi a jó, és mi a rossz? Az, ha mindent meg tudunk magyarázni, racionalizálni, megbocsátani, megérteni, tolerálni, még a legrosszabbat is?

Az életünknek vannak szükséges és elfogadható árnyalatai, például emberi, politikai, szerelmi, szakmai, gazdasági vagy személyes árnyalatok. Ezek pedig időnként változtatják a színüket.

Néha már nem az elfogadható kékségről van szó, amely az életünket díszíti, hanem a zöldesbarnáról. Ez a rothadó, dohos szín jelenik meg, amikor a legőszintébb érzelmeket és a legigazabb meggyőződéseket benövi a penész.

Ez a döntésképtelenség és a tudatlanság színe, azoké a felnőtteké, akik a kételkedésük miatt szívesebben dugják homokba a fejüket, és élnek tagadásban.

Nincsenek többé rózsák, naplementék vagy tiszta víz a sivatag közepén, mint A kis hercegben, mert a virágok elhervadtak, a víz megposhadt, a csillagokat pedig szürke, lusta felhők takarják.

És ha…

Ha megerőltetnénk magunkat, hogy friss szemmel nézzünk a világra, akár a kis herceg?

Mit látnánk? Vajon mi bújna elő?

Talán félünk attól, hogy gyermekien megkérdőjelezzük mindazt, amit felépítettünk. Talán attól tartunk, hogy mindaz, amit fáradságos munkával összegyűjtöttünk és megvásároltunk, amiért küzdöttünk, feleslegessé és mulandóvá válik; összeomlik, ami eddig fontosnak tűnt… Egy másik korban, nem is olyan régen…

Nagyon könnyű menedéket találni a felnőtt létben, a „tudásban”, a tapasztalatokban, és messzire kerülni a gyermeki szemüveget, elfelejteni az egykori álmainkat, valamint a hozzánk közel állókat, akik valaha igazán fontosak voltak nekünk.

Nagyon könnyű meggyőzni magunkat arról, hogy valódi tudással rendelkezünk, amikor igazából épphogy elfelejtettük a gyermeki boldogság legfontosabb tényezőit.

És ha…

Ki merne visszafordulni, akár csak egy pillanatra, és nevető tekintettel megfigyelni az utat, amelyet bejárt?

Talán nem is olyan szörnyű és fontos a teher, amelyet hordozunk, sem a hibák, amelyeket elkövettünk.

Ha gyermeki szemmel nézhetnénk a múltunkra, nem találnánk meg mindent, ami a jövőnkhöz kell? Hogy holnap már egyszerűbb döntéseket hozhassunk, szívből jövőket?

Ha van gyermeke, elvégezhet egy egyszerű kísérletet: meséljen el neki egy történetet az életéből, amelyben fontos döntést kellett hoznia, például egy munkahelyváltást vagy költözést… És kérdezze meg, hogy mit tett volna ő az ön helyében.