A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Daryl Gregory: We Are All Completely Fine

Tachyon Publications, San Francisco, 2014

Fordította: Novák Gábor

Cover art copyright © 2015 Aurélien Police

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Copyright © 2014 by Daryl Gregory

Hungarian translation © Novák Gábor, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-574-6

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Köszönetnyilvánítás

Ez a történet nem jöhetett volna létre dr. Kathleen Bieschke pszichológus és szakterapeuta nélkül, aki már az első naptól kezdve a bétaolvasóm lett. Említettem már, hogy ő az én imádott feleségem? Kath évekkel ezelőtt hívta fel a figyelmem Irvin Yalom regényeire, aki főállásban a kiscsoportos terápiák egyik legnagyobb szakértője. Ő írta meg a téma bibliáját, A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata című művet, amelyet a regény írása közben újra és újra elolvastam. Bármi, ami itt szerepel, és amitől Bieschke, Yalom és mások (köztük a lélekbúvárok riasztóan népes társasága, akikkel együtt szoktam lógni) elfintorodnának vagy a fejüket csóválnák, nem az ő hibájuk. Ők próbáltak kiművelni, de bizonyos betegek egyszerűen rezisztensek a változásra.

Köszönöm továbbá szenvedő kollégáim kis csoportjának, azoknak az íróknak, akik elolvasták és kommentálták a könyvet: Gary Delafieldnek, Jack Skillingsteadnek, Nancy Kressnek és Dave Justusnak. Egyszer majd belevágunk abba a dologba.

Valamint köszönöm Jacobnak, Jillnek és a Tachyon kiváló stábjának: ti vagytok a legjobb ösztönzők!

Jill Morgannek

és

Bob Slaney-nek

1. fejezet

Kezdetben hatan voltunk: három férfi, két nő és dr. Sayer. Jan, bár néhányan közülünk soha nem szokták meg, hogy a keresztnevén szólítsák. Ő volt a pszichológusnő, aki ránk talált, majd meggyőzött minket arról, hogy a csoportélmény sok tekintetben hasznosabb lehet, mint a négyszemközti tanácsadás. Elvégre az egyik dolog, amiben mindannyian hasonlítottunk egymásra, az volt, hogy egyedinek hittük magunkat. Nemcsak túlélőknek, de egyedüli túlélőknek. Hegeinket kitüntetésként viseltük.

Vegyük csak Harrisont, aki az elsők között érkezett a bemutatkozó gyűlésre. Egykor ő volt Dunnsmouth kölyökhőse, a Szörnydetektív. Most autója volánja mögött ülve figyelte a doktornő irodájának ablakát, és próbálta eldönteni, megszegje-e az ígéretét, és inkább szálljon ki az egészből. Az iroda egy kétszintes, egyedi építésű házban kapott helyet a város északi részén, egy erdős parcellán, amely a megvilágítástól függően tűnt félelmetesnek vagy megnyugtatónak. A családi otthont egy évtizede agyturkászok vették birtokba és kolonizálták; a hálószobákat irodákká alakították, a nappaliból váró lett, a bejárati ajtóhoz pedig kitettek egy táblát, rajta az épület új nevével: „Szilfák”. Nem biztos, hogy ez a legjobb név, gondolta Harrison. Ő inkább valami olyan fajt választott volna, amelyiket nem fenyegeti a kiirtás veszélye.

A környék ma nem látszott félelmetesnek. Derűs, tavaszi idő volt, a kevés elviselhető nap egyike, mielőtt rátelepszik a városra a párás nyári hőség. Miért rontaná el kilencvenpercnyi önsajnálattal és közösségi megszégyenüléssel?

Már maga a terápia kiinduló ötlete is gyanakvással töltötte el. A feltevés, hogy az emberek képesek megváltoztatni magukat, mondta dr. Sayernek az előzetes négyszemközti egyeztetésen, pusztán önző téveszme. A nő úgy gondolta, az emberek saját sorsuk kapitányai. Harrison ebben egyetértett vele, azzal a kiegészítéssel, hogy minden kapitánynak a hajójával együtt kell elsüllyednie, és ez ellen rohadtul nem lehet tenni semmit. Ha ott akarsz állni a kormánykerékkel a kezedben, és megjátszani, hogy kormányzol, csak rajta.

– Mégis eljött – mutatott rá a nő.

Harrison megvonta a vállát.

– Gondjaim vannak az alvással. A pszichiáterem azt mondta, nem újítja meg a receptjeimet, amíg nem próbálkozom meg a terápiával.

– Ez minden?

– Esetleg eljátszhatok a gondolattal, hogy elfojtsam a nihilizmusomat. Csak egy kicsit. Nem mintha az élet nem lenne kilátástalan… szerintem ez vitathatatlan. Egyszerűen csak kimerítő folyamatosan érzékelni az értelmetlenségét. Jól jönne megint egy kis feledés. Szeretném érezni a szél érintését az arcomon, és csak egy pillanatig arra gondolni, hogy nem fogok a sziklák közé csapódni.

– Tehát azt mondja, szeretne boldog lenni.

– Aha, olyasmi.

A nő elmosolyodott. Harrison szerette ezt a mosolyt.

– Ígérje meg, hogy részt vesz egy találkozón – kérte dr. Sayer. – Csak egyen.

Most azonban kétségei támadtak. Még nem késő elhajtani. Mindig találhat egy új pszichiátert, akivel felírathatja a gyógyszereit.

A ház előtti mozgássérült-parkolóba kék-fehér kisbusz állt be, a sofőr fürgén kiugrott. Vagy száznyolcvan magas, jó felépítésű, fehér kölyök volt ápolatlan szakállal, a futárok megszokott, hanyag egyenruhájában: színes póló és khakiszínű Gap nadrág. Kinyitotta az autó hátsó ajtaját, és láthatóvá vált egy tolószékben ülő, idős férfi.

A sofőr megnyomott egy gombot a vezérlődobozon, és az emelő egy űrrepülőgép szerelőkarjának lassított mozgásával leeresztette a széket és utasát a földre. A vénember félig már űrhajós is volt légzőmaszkjával, műanyag csöveivel és oxigéntartályaival. Kezére mintha egyujjas kesztyűt húztak volna.

Vajon ez a vén szivar is tagja a csoportnak, töprengett Harrison, vagy valamelyik másik lélekbúvárhoz érkezett? Mennyire lehetnek sérültek azok az emberek, akiket dr. Sayer összetoborzott? Semmi kedve nem volt órákat eltölteni az áldozatok szigetéről utolsóként kiszavazott tagokkal.

A sofőrnek láthatóan nem volt türelme az utasához. Ahelyett, hogy a rámpa felé került volna vele, odatolta a járdaszegélyhez, durván – túlságosan durván – hátrabillentette, és a szék első kerekeit feltette a peremre. A vénember az arcához szorította kesztyűs kezét, próbálta a helyén tartani a maszkot. Némi ráncigálás és zötykölődés után feljutottak az ajtóhoz vezető rövid lépcsősoron.

Harrison ekkor pillantotta meg a lányt. Tizennyolc, talán tizenkilenc éves lehetett, egy padon ült a házzal szemben, éberen figyelte az öregembert és a sofőrt. Fekete, hosszú ujjú pólót, fekete farmert és fekete Chuck Taylor cipőt viselt – a klasszikus gót szerelést. Rövid, fehér haját mintha nem is fésülték, inkább megtámadták volna. Görcsösen markolta a pad szélét, és láthatóan még azután sem sikerült ellazulnia, hogy a páros eltűnt az ajtó mögött. Leginkább egy girhes, villogó szemű, felborzolt szőrű vadmacskára emlékeztetett, amelyik készen áll rá, hogy bármelyik pillanatban kereket oldjon.

A következő percekben csak figyelte a lányt, ahogy az a házat szemléli. Elhaladt néhány járókelő, azután egy magas, fehér nő lépett oda az ajtóhoz. Negyvenes, gondosan belőtt haj, Hillary Clinton-nadrágkosztüm. Nagy összpontosítással mozgott; amikor felment a lépcsőn, óvatosan helyezte egymás elé a lábait, mintha a felszín szilárdságát tesztelné.

Egy flanelinges, strapabíró munkásbakancsot viselő, fiatal fekete pasas fordult rá a lépcsőre a nő mögött, aki megtorpant és visszafordult. A férfi felnézett a tornác tetejére. Furcsa. Hátizsák volt nála, és vastag, fekete napszemüveg takarta a szemét; Harrison el sem tudta képzelni, mit láthat odafent. A fehér nő mondott neki valamit, miközben nyitva tartotta az ajtót, mire a srác bólintott. Együtt mentek be.

Közeledett a hat óra, Harrison feltételezte, hogy mindenki, aki bent van, a csoporthoz tartozik. A lány azonban még mindig nem közelítette meg a bejáratot.

– Bassza meg. – Kiszállt az autóból, mielőtt meggondolhatta volna magát, és elindult a ház felé. A járdához érve hátrapillantott, csak úgy, mellékesen. A lány észrevette, és gyorsan másfelé nézett. Harrison biztos volt benne, hogy ő is meghívást kapott a csoportba. Le merte volna fogadni, hogy ő a legkattantabb mind közül.

Az ajtóban találkozott a kisbusz sofőrjével. Harrison bólintott neki – pontosabban azt a mozdulatot alkalmazta, amit ő tesóbiccentésnek nevezett: az Amerikában bevett üdvözlési szokás szerint kissé felfelé bökte az állát. A sofőr összevonta a szemöldökét, mintha ezzel megsértett volna valamiféle protokollt.

Tehát a fickó mindenkivel seggfej, nem csak az utasaival, gondolta Harrison.

Dr. Sayer az alsó szinten, a szobája előtt várakozott, akár egy tanár, aki a diákokat üdvözli az első napjukon. Az öltözéke – pulóver és szoknya – is tanárra emlékeztette Harrisont, bár ő maga jóval a nő fölé tornyosult. A pszichológusnő alig lehetett magasabb százötven centinél; vékony kar, formás láb és meglepően zömök felsőtest. A férfinak több nem túl hízelgő hasonlat is eszébe jutott – Krumplifej asszonyság, rajzfilm M&M’s drazsé –, és nagyon örült, hogy a doktornő nem látja a gondolatait.

– Harrison, nagyon örülök, hogy eljött. Minden rendben?

– Jól vagyok. – Mit láthatott az arcán? Azt, hogy ítélkezik felette? Vagy a sofőr miatti ingerültségét? Vigyáznia kell ezzel a nővel. Sőt, talán az egész csoporttal. – Mondtam magának, hogy jövök, hát itt vagyok.

Még mindig túlságosan éles hangon beszélt, de dr. Sayer annyiban hagyta.

– Menjen. Foglaljon helyet – intett a szoba felé. Harrison korábban az emeleten találkozott vele, az lehetett a rendes dolgozószobája, de a csoportfoglalkozáshoz bizonyára nagyobb helyiségre volt szükség. – Néhány perc múlva kezdünk.

Harrison habozott, a nő kérdőn billentette oldalra a fejét. A férfi meg akarta említeni neki a kinti lányt, de végül meggondolta magát.

– Rendben. Találkozunk a túloldalon.

A másik három ember, akiket látott belépni a házba, már a kör egyik oldalán ült. A tolószékes öreg levette a maszkját. Harrison meglepetten ismerte fel, hogy nincsenek kezei; a karok könyök alatt véget értek, és fehér, sportzoknira emlékeztető szövetet húztak rájuk.

Üdvözlésképpen felemelte a kezét – és máris túlzottan feltűnőnek érezte magát. Nézzétek csak, nekem van kezem!

– Üdv – szólalt meg az öreg. A kosztümös nő barátságosan mosolygott.

A napszemüveges pasas mintha észre sem vette volna a sötét lencsék mögül. Harrison csak most tudta megállapítani, hogy a húszas éveiben járhat, hasonló korú lehet, mint a kinti lány.

A tolókocsival együtt hat szék alkotta a kört. Az egyiken jegyzetfüzet és toll hevert, minden bizonnyal az lehetett dr. Sayer helye. Két üres hely maradt, háttal az ajtónak, az egyik a doktornő széke mellett, Stevie Wonderrel szemben, a másik Ironside oldalán – és nem ülhetett máshová, mint a mozgássérült fazon mellé, ha nem akart komplett faroknak tűnni.

– Stan vagyok – mutatkozott be az öreg.

Mielőtt Harrison válaszolhatott volna, a napszemüveges is megszólalt.

– Szerintem ezzel várnunk kellene.

– Mire? – kérdezte Stan.

– Hogy mindenki megérkezzen.

Harrison Stanhez fordult.

– Harrison.

A nő tétovázva pillantott a napszemüvegesre.

– És maga? – nézett rá Harrison.

– Barbara vagyok – felelte a nő szégyenlősen.

Harrison kezet nyújtott neki.

– Örülök a találkozásnak, Barbara.

Mr. Napszemüveg kinyitotta a száját, aztán be is csukta. Ez néhány percre mindenkit elhallgattatott. Az ötödik szék – vagy Stan tolókocsiját is beleszámítva a hatodik – továbbra is üres maradt.

Egykor ez a helyiség lehetett a ház télikertje, azelőtt pedig nyitott verandaként funkcionálhatott. A pszichológusok mindent megtettek, hogy eltüntessék ennek nyomait, szőnyegeket fektettek le, az ablakok egy részét római rolók mögé rejtették, de még így is túl sok csupasz üveg maradt egy zárt csoportterápiához. Harrison odakint apró, tujákkal övezett udvart látott. A dokik ezt jól átgondolták? Aztán az a kérdés merült fel benne, vajon mi lehet a pszichológusok gyűjtőneve. Agyturkászalom? Tanácsadó-társulás?

Dr. Sayer lépett be a szobába.

– Azt hiszem, ma ennyien leszünk. – Kézbe vette a jegyzetfüzetét, és leült.

– Egy szőke nőt várt? – kérdezte Harrison. Mindenki ránézett. – Láttam valakit odakint.

Dr. Sayer egy pillanatra elgondolkodott, majd az órájára nézett. Hát persze, egy óranézegető, gondolta Harrison. A szakma kötelező ismertetőjele.

– Szerintem kezdjük el – mondta a doktornő. – Először is, hívjanak Jannek. Néhányan önök közül már több mint egy éve ismernek, de vannak, akikkel csak nemrég találkoztam. Külön-külön elbeszélgettem mindenkivel arról, miért lenne jó, ha csatlakozna ehhez a csoporthoz. Az önök élményeit más terapeuták elbagatellizálták. A barátaik és a családtagjaik sem mindig hittek maguknak. Többen teljesen érthető módon úgy döntöttek, nem tanácsos beszélni a tapasztalataikról. Ez a csoport viszont teljesen biztonságos. Egyetértettünk abban, hogy ami itt elhangzik, az szigorúan köztünk marad.

Senki sem szólalt meg. Harrison lopott pillantást vetett a többiekre, láthatóan mindenki a doktornőre koncentrált.

– Gondoljanak erre a helyre laboratóriumként – folytatta a doki… Jan. – Itt nyíltan kísérletezhetnek, megoszthatják az érzéseiket, még a negatívakat is. Ha ezt a kinti világban próbálnák meg… nos, jól tudják, az mivel járna. Megsértett érzések, félreértések…

– Bedugnának egy bolondokházába – bólintott Stan.

Jan elmosolyodott.

– Itt a maguk feladata lesz, hogy visszajelzéseket adjanak és fogadjanak. Nem létezik másik hely, ahol ennyire őszinték lehetnének, és utána még hétről hétre vissza is térhetnek.

– Vacsoraparti nagyevőknek, büntetésként – szúrta közbe Harrison.

Senki sem nevetett. Hűha, gondolta.

– Esetleg sorban bemutatkozhatnánk – javasolta a doktornő.

– Ők már elkezdték – jegyezte meg a napszemüveges. – Bemutatkoztak.

– Ez érthető – bólintott Jan.

– Engem Stannek hívnak. – Az öregember köhögött, majd megköszörülte a torkát. – Valószínűleg már tudják, ki vagyok… ezeket a csonkokat nem könnyű elrejteni. – Elvigyorodott, fogai túl nagynak és túl fehérnek tűntek. – Tehát… igen. Én vagyok az az ember, aki túlélte a Weaver családot.

Harrison megfelelőnek találta a férfi életkorát. Stan balján Barbara is bólintott. A napszemüveges felnézett.

– Bocsánat, kiket?

Stan elfordult a székében.

– Weaveréket – ismételte meg hangosabban. Mr. Napszemüveg még most sem értette. – Az arkansasi kannibálokat.

– Sosem hallottam róluk.

Stan egyre ingerültebbnek tűnt.

– A póknépről?

– Nagyon régen történt – szólt közbe Harrison. – Talán túl fiatal volt még.

– 1974-ben! És ugyanolyan idős, mint maga! – vitatkozott Stan. Nem egészen, gondolta Harrison. A napszemüveges öt-tíz évvel fiatalabb lehetett nála, a húszas évei közepén járhatott, bár kövérsége miatt idősebbnek látszott. Vagy Stan egyszerűen csak nem képes megbecsülni a feketék korát.

Stan motyogott valamit, és visszatette az arca elé az oxigénmaszkot.

– Sajnálom – mentegetőzött Mr. Napszemüveg –, én csak…

– Ez volt az év sztorija – szakította félbe Stan, újra leeresztve a maszkot. – Szerepeltem Merv Griffin műsorában is.

– Talán lehetne maga a következő – mondta Harrison az ismeretlennek, aki még mindig nem vette le nehéznek és ormótlannak tűnő napszemüvegét. Mintha nem csak divatból hordta volna. Talán vak? Esetleg lehetne vele kedvesebb. Nagyon hosszú szünet után hozzátette: – Ha nem bánja.

A kérés láthatóan zavarba hozta a napszemüvegest.

– Ő a következő – intett Barbara felé. – Nem én jövök.

– Ó, semmi baj – mondta a nő.

Harrison a napszemüvegest nézve arra gondolt: ez komoly? Sorrendben akarsz haladni?

Kiülhetett valami az arcára, mert a férfi bólintott.

– A nevem Martin.

– Üdv, Martin – biccentett Barbara. Kezet nyújtott, a férfi habozva elfogadta.

– Szeretné, ha mesélnék a történetemről? – nézett Martin Janre. – Hogy miért vagyok itt?

– Ahogy kényelmes önnek – felelte a doktornő. – Megteheti…

Martin hirtelen összerándult a székén, és döbbenten bámulni kezdett valamit Jan válla felett. A pszichológus megfordult.

A szőke lány állt az ajtóban. Láthatóan úgy fogadta a csoport figyelmét, mintha éles reflektorfény vetült volna rá. Egy ideig tűrte, végül lesütött szemmel, zárkózott arckifejezéssel belépett a szobába, és elfoglalta az utolsó ülőhelyet Harrison és dr. Sayer között.

– Köszönöm, hogy eljött – mondta Jan.

A lány felemelte a tekintetét a padlóról.

– Greta vagyok.

Harrison, Barbara és Stan – jó Anonim Alkoholisták módjára – egyszerre reagáltak:

– Üdv, Greta.

Újraindították a kört, mindenki még egyszer bemutatkozott. Amikor Martinra került a sor, alig tudott megszólalni. Láthatóan nem akart az új lányra nézni.

– És maga hallott már a Weaverekről? – kérdezte Stan.

Greta alig láthatóan megmozdította a fejét. Nem.

– Jézus Krisztus! – sóhajtotta Stan.

A következő óra udvarias társalgással telt, mindenki lábujjhegyen tipegte körül a többieket. Martin befejezte a beszélgetést, Greta el sem kezdte, Stan pedig abba sem hagyta. Harrison azzal szórakoztatta magát, hogy elképzelte, amint lekapcsolja az oxigénadagolóját.

– Hamarosan lejár az időnk – szólalt meg Jan. – Van valaki, aki szeretné megosztani velünk a benyomásait? Hogy hogy érezte magát? Hogy mit gondol a többiekről?

A többiekről? Harrison inkább kerülte volna a témát. Jan azt mondta, mindannyian traumatúlélők, hasonló tapasztalatokkal. Ha csak egy töredékén is átmentek mindannak a szarnak, ami neki kijutott, akkor biztosan Nagyon Különleges Traumában lehetett részük. Nyilvánvaló volt, hogy Stan miért van itt: ő egy ódivatú áldozat, aki soha nem unja meg csonkjai mutogatását. Barbara nem sokat mondott el a vele történtekről, csak annyit, hogy megtámadták, és már a 90-es évek óta látogatja dr. Sayert. Láthatóan megbékélt a helyzetével. Nyugodtnak és összeszedettnek tűnt, akár egy született ápolónő. Greta ezzel szemben nem volt olyan állapotban, hogy bárkinek is segítsen. Nála nyilvánvalóan elhúzódott a sokkos állapot; akármilyen természetfeletti szarság is történt vele, egy évnél több nem telhetett el azóta. És a fekete srác a napszemüvegben, az a Martin… róla nem tudta, mit gondoljon.

És mi van a jó doktornővel? Eddig mindössze kétszer találkoztak, mióta a nő kapcsolatba lépett vele, és felkérte, hogy csatlakozzon a csoporthoz. Azt mondta, elhiszi a történetét, amitől Harrison rögtön úgy érezte, hazudik. Ő maga sem hitt volna magának.

– Szerintem minden pontosan úgy alakul, ahogy vártam – felelte Harrison. Azaz sehogy.

– Én Martinon gondolkodom – tűnődött Barbara. – Mintha soha nem nézne Gretára.

– Azt honnan lehet tudni? – kérdezte Stan. – Le sem veszi azt az istenverte szemüveget.

– Olyan, mintha a mögé rejtőzne – mondta Barbara kedvesen a fiatalembernek. – Szeretném tudni, mire gondol, de csak a sötétben tapogatózom.

Harrison hirtelen rájött, mi a helyzet a szemüveggel. Előrehajolt.

– Hé. Martin. – A srác meg sem mozdult. – Martin!

Martin rövid habozás után Harrison felé fordította rovarszemű arcát.

– Maga ezt rögzíti? – kérdezte Harrison.

Martin az ajkába harapott, de nem fordult el.

– Ez az az új Google okosszemüveg – állapította meg Harrison.

– Glass.

– Mi?

– Google Glass a neve. És nem, ez nem az. Valójában egy startup cég fejlesztette ki, a…

– Vegye le azonnal, a kurva életbe!

A kurva kisebb bombaként robbant. Eddig olyan udvariasan társalogtak.

Martin nem mozdult. Hosszú másodpercekig senki sem szólt, végül Stan törte meg a csendet.

– Miről beszél? Ki rögzített mit?

– Nem rögzítettem semmit – jelentette ki Martin.

Harrison a térdére támaszkodott, áthelyezte a súlypontját. Mindenki feszülten figyelt. A mellette ülő Greta ajkát halk hang hagyta el, de a férfin kívül más nem hallotta. Dr. Sayer is őt nézte, de nem próbálta megállítani.

Most mi van? – gondolta ingerülten Harrison. Az előrehajolás még nem erőszakos cselekedet. Legfeljebb azt jelzi, hogy készen áll a cselekvésre. Vagy egy mozdulatsor első eleme: egy, Harrison talpra ugrik; kettő, a pufók, védtelen Martin felé nyúl; három, letépi a szemüveget a kibaszott fejéről.

Hátradőlt, lehunyta a szemét, és mélyet lélegzett.

– Nagyra értékelném, ha levenné a szemüvegét, Martin.

Senki sem szólalt meg. Harrison kinyitotta a szemét.

Martin a padlót bámulta.

– Dr. Sayer azt mondta, fent hagyhatom – mondta vékony hangon.

Barbara a homlokát ráncolta.

– Ez igaz, Jan?

– Azt mondtam, nem kell levennie ahhoz, hogy részt vegyen a csoportfoglalkozáson – felelte Jan. – Megígérte, hogy nem készít felvételt, és nem osztja meg senkivel az itt történteket. Ugyanebben egyeztem meg mindenkivel.

– A szavamat adtam – tette hozzá Martin.

– Én pedig elfogadtam – bólintott Jan. – Azonban azt is mondtam, hogy a csoport esetleg meg akarja vitatni a szemüveg viselését.

– Nem akarok itt kamerát – szögezte le Stan.

Martin továbbra sem mozdult.

– Greta, magának mi a véleménye? – kérdezte a doktornő.

Harrison figyelte a lányt, de úgy, hogy az ne vegye észre. Nem nevezte volna éppen szépnek – volt a vonásaiban valami enyhén aszimmetrikus –, de vonzónak mindenképpen.

– Engem nem érdekel – jött a felelet.

– Martin, mit szól a reakciókhoz? – kérdezősködött tovább Jan.

– Nem tetszik ez az ellenségesség – válaszolta a fiatalember. – Mi van Stannel és a maszkjával? Őt nem kérik meg, hogy dobja el a tolószékét?

– Mi köze ennek akármihez? – fortyant fel Stan.

– Úgy érzi, szüksége van arra a szemüvegre? – érdeklődött Barbara.

Stan torkából derűs horkantás tört elő.

– Nem tetszik a megfélemlítés sem – folytatta Martin zavartalanul. – Az ő részéről.

– Az enyémről? – kérdezte Harrison.

Barbara halvány mosollyal nézett rá.

– Kissé dühösnek tűnik.

– Nem vagyok dühös. – Most már mindenki őt nézte, még Greta is. – Nem vagyok! – Mi a franc történt? Az előbb még Martin szemüvegéről volt szó, most meg mindenki ellene fordult. – A káromkodásról van szó? Elnézést kérek.

– Nem a káromkodásról – csóválta a fejét Barbara. – Úgy tűnik, mintha bosszankodna amiatt, hogy itt van. A magunkfajta őrültek közt.

– Ez nem igaz – vitatkozott Harrison. – Jan szerint mindannyian traumát éltünk át. Én hiszek neki.

– Nem kell hinnie neki – mondta Stan. – Velem kapcsolatban nem.

– És mi van magával? – kérdezte Martin Harrisont. – Mi a maga traumája? Még nem beszélt róla.

– Ő Jameson a Négyzeten. Jameson Négyzet – közölte Greta.

A francba, gondolta Harrison. Egy rajongó.

– Ki? – hajolt előre Stan.

– Jameson Jameson. A gyerekkönyvekből. A kölyök, aki szörnyeket öl.

Barbara meglepettnek tűnt. Ő már hallott róla. Martin láthatóan megdöbbent.

– Én azt hittem, az csak kitaláció – hebegte.

– Az is – mordult fel Harrison.

– Kivéve, hogy egy valódi gyerek történetén alapul, aki túlélte Dunnsmoutht. Harrison Harrisonén.

Némán meredtek rá.

– Fikció – magyarázkodott. – Mese az egész. – Majd kisvártatva hozzátette: – Majdnem az egész.

Greta hagyta el elsőként a szobát, amikor lejárt az idő. Harrison követte, de mire kiért, a lány eltűnt. Nem juthatott messzire, gondolta.

A kisbusz Stanre várt. A hátsó ajtó nyitva állt, a fiatal sofőr már eresztette le az emelőt. Harrison közeledtére felpillantott, mire a férfi ismét megajándékozta egy tesóbiccentéssel. A sofőr visszafordult a vezérlődobozhoz.

Harrison az autója felé indult, de néhány lépés után megtorpant és visszafordult.

– Bocsásson meg.

A sofőr hátranézett a válla felett.

– Tesóbiccentéssel köszöntöttem – közölte Harrison.

– Mivel? – Az emelő leért, a sofőr hátralépett a kapcsolótól.

– Kétszer is – folytatta Harrison. – Vissza kellett volna bólintania.

– Mi a francról beszél? – értetlenkedett a kölyök.

– A szabályok. A cowboyok megbillentik egymásnak a kalapjukat. A detektívek megérintik a puhakalapjuk karimáját. De mivel manapság nem hordunk kalapot, nem marad más, mint a biccentés, aminek a viszonzása nem szabadon választott.

– Maga…

– Csak ejtse ki a száján, hogy „őrült”, és agyonverem Stan tolószékével.

A kölyök elsápadt.

– Csak viccelek. – Harrison kivillantotta a fogait.