Date: 2026.03.04.
Keywords: Hússzimfónia 2026 © Mara Vex
Description: Hússzimfónia 2026 © Mara Vex Szerző Instagram oldala: @author_mara_vex TikTok: @author_mara_vex Kiadó Instagram oldala: @rexmortiskiado www.rexmortiskiado.hu ISBN: 978-615-02-6351-9
Publisher: Rex Mortis Kiadó
Rights: Minden jog fenntartva! Beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható. Felelős kiadó: Rex Mortis Kiadó, Berhida E-mail: info@rexmortiskiado.hu Tel.: (30) 131-1010

mara vex

mara vex

Hússzimfónia

2026 © Mara Vex

Szerző Instagram oldala: @author_mara_vex

TikTok: @author_mara_vex

Kiadó Instagram oldala: @rexmortiskiado
www.rexmortiskiado.hu

Minden jog fenntartva!

Beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

ISBN: 978-615-02-6351-9

Szöveggondozás, borítóterv és tördelés:

Csordás Dalma

Felelős kiadó: Rex Mortis Kiadó, Berhida

E-mail: info@rexmortiskiado.hu

TARTALMI FIGYELMEZTETÉSEK

A történet erősen felkavaró, explicit és testhorror-elemeket tartalmaz. A műben részletes, naturalisztikus leírások szerepelnek vérről, testi sérülésekről, biológiai torzulásról, élő szövetek károsításáról, valamint intenzív fizikai erőszakról. Egyes jelenetek kifejezetten nyersek és vizuálisan megterhelők lehetnek.

A történet sötét, kegyetlen világképet ábrázol, és a társadalom működéséről tart torz, provokatív tükröt. A megjelenített brutalitás és testiség nem esztétizált, nem idealizált, hanem kíméletlenül ábrázolt.

Az olvasást kizárólag érett, erős idegzetű olvasóknak ajánljuk.

Állat betegsége és sérülése

Állatkínzás és bántalmazás

Állatkísérletek

Érzelmi bántalmazás

Erőszak

Fizikai bántalmazás

Fizikai sérülések

Gyarmatosítás

Gyilkosság és gyilkossági kísérlet

Halál

Hegek

Holttestek és testrészek

Káromkodás

Kínzás

Orvosi/Tudományos kísérletek

Rabszolgaság és kényszerszolgálat

Szegénység

Társadalmi osztály alapú előítélet

Testhorror

Trauma feldolgozás

Túszejtés

Vér és gore ábrázolása

Zavargások

Zsarolás

Ez a túlélés zenéje...

A legszebb dal, amit valaha hallottam.

1. Fejezet

A parazita

A falak lélegeznek.

Kael megtörölte a homlokát, de a mozdulatnak nem sok értelme volt. Negyven fok lehetett, a páratartalom pedig a száz százalékot súrolta itt lent, a hetes artéria mentén. A levegőnek vér és vasíze volt, nehéz és sűrű, mintha nem is belélegezni, hanem inni kellene.

A férfi a csizmája sarkával megkocogtatta a talajt. Nem kő koppant, hanem tompa, rugalmas puffanás hallatszott, ahogy a vastag kitinréteg elnyelte az ütést. A lába alatt, mélyen a szövetek között, a Titán hatalmas szíve lüktetett. Minden egyes dobbanásnál megremegett a folyosó, és a mennyezetről lógó nyálkás hártyák megfeszültek.

– Nyugodj meg, öreglány. – mormolta Kael, és megigazította a maszkot a nyakában – Mindjárt kiszedem belőled.

A sötétségből kaparás hallatszott. Olyan hang volt, mintha valaki nedves krétával húzná végig a körmét egy táblán, csak százszor hangosabban.

Kael nem rándult össze. Hozzászokott. Tíz éve volt parazita vadász Ostrum legmélyebb mocskában, és ha minden zajra összerezzenne, már rég a gyomorsavban végezte volna.

Lehúzta a kesztyűjét, és végighúzta az ujját a fegyvere élén. A csontfűrész nem volt elegáns eszköz. Egy elhullott Titán bordájából faragták. A fogazata durva volt és szabálytalan, a markolata pedig megfeketedett a sokévnyi rászáradt nyiroktól.

Kael megtekerte a markolat alján lévő szelepet. A fegyver belsejében lévő sűrített gáz felszisszent, és a penge halkan, vészjóslóan rezegni kezdett. A kaparászás elhallgatott. Kael tudta, hogy ez a legveszélyesebb pillanat. A kullancsok – vagy ahogy a helyiek hívták őket „tokosok” – nem voltak okos állatok, de az éhség ravasszá tette őket.

Egyetlen villanás volt az egész. A mennyezeti hártya felszakadt, és egy hordó méretű, soklábú árnyék zuhant alá, egyenesen Kael nyakát célozva. A lény teste duzzadt volt a lopott vértől, rágószervei csattogtak. Kael nem lépett hátra. Ehelyett oldalra fordult, és egyetlen begyakorolt mozdulattal felrántotta a csontfűrészt. A fogazott penge visítva találkozott a tokos kitinpáncéljával. Recsegés, majd egy undorító cuppanós hang, ahogy a fűrész áttörte a páncélt és beleharapott a puha húsba. Sárgás nyirok és vörös vér fröccsent a falra, beterítve Kael viaszosvászon kabátját.

A férfi nem állt meg, teljes testsúlyával ránehezedett a fegyverre, és kettévágta a levegőben kapálózó parazitát. A két féltest, tompán zuhant a rugalmas padlóra. Néhány láb még rángatózott, viszont a lény már halott volt.

– Mocskos dög – sziszegte Kael, és leállította a fűrész rezgését. Letérdelt a tetem mellé. Elővett egy üvegcsét, és mintát vett a lény sárgás véréből. Ez kellett a hivatalnak. A férfi rutinos mozdulattal döfte a tűt, a lény még rángatózó mirigyébe. A folyadék sűrű volt és opálos, akár a romlott méz. Kaelnek vigyáznia kellett; ugyanis, ha a nyirok a bőréhez ér, napokig viszketni fog, ha pedig a szemébe fröccsen, megvakul.

Egyetlen teli fiola a piacon két víz-jegyre volt elég, vagy egy tál meleg algalevesre. Tíz perc halálos küzdelem az éhhalál ellen. Nincs minta, nincs fizetség. Ostrumban semmit nem adtak ingyen, még a túlélést sem.

Már épp indult volna kifelé a szellőzők hűvösebb ígérete felé, amikor megakadt a szeme valamin. A falon, ott ahol a tokos rejtőzött, a Titán húsa nem úgy nézett ki, mint egy átlagos parazita csípés helye. A kullancsok téptek, rágtak és szívtak. A seb szélei cafatosak szoktak lenni, vörösek és gyulladtak. Ez a seb azonban... más volt.

Kael közelebb lépett, és felkapcsolta a vállára szerelt biolumineszcens lámpát. A kékes fény megvilágította a sérülést.

Egy tökéletes kör.

A hús nem volt gyulladt, hanem fekete, mintha elüszkösödött volna. És nem volt szaga. Vagyis, nem olyan szaga volt. Hiányzott belőle a rothadás édeskés bűze. Helyette valami szúrós, maró vegyszerszag csapta meg az orrát, ami kaparta a torkát.

– Mi a fene...? – suttogta. A késével óvatosan megpiszkálta a megfeketedett részt. A szövet kemény volt és élettelen. Kael mélyebbre nyomta a kést, és ekkor a penge megkoccant valamin.

Nem csont. Nem kitin. Nem porc. Fém...

Kael szíve kihagyott egy ütemet. Ostrumba a fém ritkább volt, mint a becsület, és szigorúan a formálók privilégiumba. De még ők sem hagytak fémet a Titán húsában. Az olyan lenne, mintha valaki egy tűt felejtene a saját szemében. Az ujjaival benyúlt a nyálkás sebbe, és megragadta a tárgyat.

Hideg volt.

Húzta, feszítette, amíg a Titán izomrostjai engedtek, és a tárgy engedelmesen végre kicsusszant a kezébe. Egy hosszúkás, ezüstös henger volt. Nem rozsdásodott, nem korrodálódott, tökéletesen sima volt a felülete. Az egyik végén apró, tűszerű kivezetés, a másik végén egy halványan derengő lila kristály. Kael nem volt tudós, de annyit tudott a biológiáról, amennyit a szükség diktált. És tudta, hogy ez a dolog nem véletlenül került oda. Nem hulladék volt, amit a Titán szervezete benőtt. Ez egy injektor volt.

A Titán mélyet sóhajtott. Egy hosszan elnyúló, morajló hangot adott ki, amely végigfutott a folyosókon. Kael tenyerében a henger mintha válaszolt volna a hangra – a lila fény egy pillanatra erősebben pulzált.

Kael ökölbe szorította a kezét a tárgy körül. Hirtelen nagyon kicsinek érezte magát a hús alagútban. Valaki szándékosan helyezte ezt ide. Mélyre, ahol senki sem jár, csak a patkányok és a hozzá hasonló vadászok.

– Azt hiszem öreglány... – mondta a sötétségnek. A hangja életében először nem volt cinikus... csak feszült. – Most az egyszer, tényleg bajban vagyunk.