részlet

Budapest, 2024

Fordította
Borbély Judit Bernadett

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Bridget Collins: The Silence Factory

Copyright © 2024 by Bridget Collins

All rights reserved.

Borítóterv © Micaela Alcaino

Jacket images Artepics / Alamy Stock Photo (woman), Art Heritage / Alamy Stock Photo (textured pattern), Vidimages / Alamy Stock Photo (man) Shutterstock.com (background, spiders, spine elements, ripped fabric)

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 512 7

ISSN 2560 1822

Első rész

Telverton közelében, 182… június

Az éjjel megint hallottam őket. Oly kevés zajt csapnak, nem is értem, hogyan tudja így bezengeni a hang a ház folyosóit. De nagyon is bezengi. Egyébként sem bírok aludni, olyan hatalmas vagyok már; és amint meghallom azt a hangot, képtelen vagyok elterelni róla a gondolataimat. Így aztán, amint megszólított a szokásos selymes suttogás, rögtön talpra kászálódtam, hogy feleljek a hívásra. Pongyolát húztam, mert nem volt túl melegem a szárnyaszegett angol nyáréjszakában, és mezítláb osontam le a lépcsőn, végig a folyosókon a melegházig. Átsütött a telihold az olaj- és citromfák meg a szagos boróka levelei között. Ha nincsenek ott a falak meg az ablakok, akár azt is hihettem volna, hogy valahová máshová vetődtem; és azon kaptam magam, hogy arra gondolok: otthon. Hanem az a mediterrán sziget nem volt az otthonom; sosem volt az, bármennyire szerettem volna odatartozni, akárhogy vágytam is végérvényesen elveszni az örökzöld erdők délidei árnyékában. Eszembe kellett volna jusson, hogy angol és keresztény vagyok, egy hóka idegen, s ami a legfontosabb: James felesége. Ha ragaszkodtam volna e kétségbevonhatatlan tényekhez – ha megőriztem volna a hitemet –, akkor… Ó, de most már mindegy!

Ott álltam mezítláb dideregve a küszöbön, és néztem a tükröződéseket a szoba átellenes végében, ahol részben rátakarnak az üvegszekrényekre a növények. Úgy megtévesztett a holdfény és az árnyékok játéka, hogy nem láttam mást, csak a saját sápkóros arcomat, ahogy visszabámul rám a levelek között, és a keskeny vállamat meg a csontos nyakamat a döbbenetes méreteket öltött mellem és hasam fölött. Csak amikor előreléptem egy sötétebb sávba, kitörölve magamat, csak ekkor láttam rá a legközelebbi vivárium tartalmára: a holt köveket befedő száraz ágakra, a tűlevelekre meg a rücskös csomagokra, melyek végtagokat növesztett gyümölcsökhöz hasonlatosan lógtak az üvegkalickát beszövő hálókról. Éreztem a rothadás szagát. Most fölerősödött az engem felébresztő hang – vagy mégsem? Talán csak képzelgés volt, talán mindig is az volt csupán, képzelgés – és mintha örvénylett volna, mindig új irányból érkezett, vagy egyszerre mindenfelől. Ez nem dal, nem is susogás, nem hívás, nem nyikorgás, nem parancsszó; mégis mindez egyszerre. Megakasztotta a lélegzetemet, és a lelkem mélyéig felkavart. Azon kaptam magam, hogy megindulok a tartály felé, végül már karnyújtásnyira volt tőlem az üvege.

Ekkor megmozdult benne valami. Eleinte alig lehetett észlelni, lágyan megreszketett a háló, és egy futó pillanatra megcsillant rajta a holdfény. Aztán kiszaladt elém a pók. Ásványosan csillogott a potroha; finom lábain piros pöttyök virítottak az ízek találkozásainál. Örültem neki, hogy elválaszt minket az üveglap. Ám ahogy rezzenéstelenül fixíroztam, egyszer csak minden irányból újabb mozgásokra lettem figyelmes: s amikor felpillantottam, és körbenéztem, láttam, hogy valamennyi üvegkalickában előbújik a sarokból vagy az üregéből egy pók, és megiramodik a háló szíve felé. Gondolkodjunk racionálisan: bizonyára a lépteim voltak túl zajosak, vagy másfajta változás történt, a rezgések, a hőmérséklet, esetleg a páratartalom változott meg – James elsírta volna magát örömében! Az én kialvatlan elmém számára azonban mindez egy rémálom szándékos valószínűtlenségének tetszett. Ellenségességet és szemrehányást éreztem ki azokból a szemekből – és oly sok volt belőlük… Megannyi szem, és mind rám meredt…

Azt mondtam, habár csak magamban, bocsássatok meg.

Azt mondtam, nem én akartalak idehozni titeket.

Azt mondtam, nem vagytok éhesek? Hozok nektek ennivalót. Élő ennivalót. Komolyan gondoltam, habár forgott a gyomrom, ha felidéztem a hosszú tengeri utazást meg a hajósok rám vetett pillantásait, amikor mindenáron élő patkányokat követeltem tőlük. Nem gondoltam volna, hogy ilyen erőszakos tudok lenni, ennyire híján a női gyöngédségnek; nem hittem volna, hogy így le tudom vetkőzni a nemesebb érzéseket. Felfedeztem, hogy a patkányok meglepőmód igen hasonlóan esnek pánikba, mint az ember, mégis ha oda kellett hajolnom egy üvegtartály nyitott teteje fölé, hogy bepottyantsam a biztos halálba a fickándozó, visító, karmoló és harapó áldozatomat, szemrebbenés nélkül megtettem. James arcáról olvastam le, hogy mivé lettem. Noha azt mondta volna, hogy helyesli a tettemet, hiszen ő utasított rá, hogy tartsam életben a pókokat, és ez a legkevesebb, amivel vezekelhetek – a homlokráncolása mást üzent. Sose mondta, de azt hiszem, ha a pókselyembe göngyölt, kiszipolyozott patkányokra nézett, titkon eltűnődött rajta, hogy más körülmények között talán súlyosabb bűnök elkövetésére is képes lennék.

Azt mondtam, mit tehetnék értetek?

Erősödött a zúgás a fülemben. A hullámverést juttatta eszembe az elutazásunk éjszakáján. Pontosan tudom (legyünk valóban racionálisak!), hogy nem maguk a pókok keltik a zajt, hanem az általuk termelt selyem – sőt még csak nem is a selyem, mivel a hang pusztán tükröződés, mely éppúgy nem tulajdonsága a selyemnek, ahogyan egy bogár páncéljából sem vonhatjuk ki az irizálást. Mégsem szabadulhattam attól a borzongató benyomástól, hogy a pókok emlékeznek arra a bizonyos éjszakára, amikor elhagytuk Kratoszt – hogy olvasnak a gondolataimban, és szándékosan utánozzák a hullámok haragos, ítélkező csapkodását.

Utána olyan rosszul lettem, hogy nem tudtam írni, de talán majd most. Most leírom azt, amire emlékszem belőle… Emlékszem egy betegágyra, ami átalakult egy lélekvesztő deszkapadlójává; emlékszem, hogy rettenetes hányingerem lett, amikor felemeltem a fejem, s hogy gyámoltalanul belehánytam valamibe, és az a valami a tenger volt. És emlékszem a víz fölé benyúló homályos kőalakzatokra, ahogy továbbhaladtunk a part mentén, James mereven ült szemben velem, összefolyt előttem az arca, és mosolygott, aminek az okát akkor még nem értettem. Egy sötét alak mozgott mögötte gépiesen, és az evezők csobbanásait is hallottam. Arra már nem emlékszem, hogy nekem kellett nagy nehézségek árán rákérdeznem vagy James önként mondta el öklendezésem közepette, hogy végre-valahára úton vagyunk haza Angliába; hogy legyek újra jó asszony, máskülönben számolnom kell a következményekkel; s hogy nem csupán szándéka, hogy vagyonos, megbecsült ember legyen, hanem teljes meggyőződéssel van afelől, hogy az is lesz. Akkor, úgy hiszem, nem voltak rám különösebb hatással e kijelentései. Túlságosan zavart voltam, lefoglalt, hogy megpróbáljam tekintetemet a felénk dőlő sziklákra szegezni. El sem búcsúztam Hirától. Úgy éreztem, kitépték a horgonyt jelentő szikláról egy gyökeremet, és az máris fonnyadni kezdett a sós levegőn. Bárcsak kivetettem volna magamat a csónakból, amilyen kétségbeesett és beteg voltam: vagy partot érek, vagy vízbe fúlok. De nem volt meg hozzá a lélekjelenlétem. Jó feleség módjára sodródtam valaki másnak a vágyai szerint, jóllehet ez mindentől elszakított, ami becses volt nekem. Illetve nem mindentől; de ekkor még nem sejtettem, hogy egy potyautas is van a hánykolódó csónakon. A partvonalon sem voltam képes rajta tartani a szemem; kisvártatva újabb rosszullét tört rám, és már forgott velem a világ.

James alighanem megsajnált, ugyanis amikor a görcsök múltán újra levegőhöz jutottam, megfogta a kezemet.

– Imádkozzunk – mondta. – Mindenható Isten, tekints le a Te szolgálódra, Sophiára, és vezesd el őt a megbánáshoz. Fenyítsd meg, miként egy apa tenné, amíg le nem mossák könnyei a bűn gyalázatát. És vezess minket vissza óvó kezeddel Anglia szent földjére. – Rám nézett, s amikor ismét öklendezni kezdtem, zajosan megköszörülte a torkát, és hozzátette: – Ámen.

– Vissza kell mennem – mondtam, amint újra meg bírtam szólalni. – Látnom kell Hirát.

Fejét rázta.

– Esedezem, James, nem mehetek el egyetlen árva szó nélkül. Nem szabad, nem ildomos.

Gondolkodás nélkül vetettem be kedvenc frázisai egyikét; hányszor becsmérelte a falubelieket, mert híján vannak a tisztes angol illendőségnek.

Úgy kapta oda felém a fejét, mintha méh csípte volna meg.

– Maga beszél! Nos, nézze el nekem, ha nem hiszek a fennkölt érzéseiben. Remélem, idővel fölfogja majd vétkei súlyát. Ami pedig azt a… nőt illeti, s hogy újra találkozzon vele…! Természetesen nem fogunk visszafordulni. Szerencsések vagyunk, hogy még az őszi viharok előtt el tudtunk indulni. Törölje meg az arcát, hallgasson, és gondoljon az Úrra, aki lát és megítél minket.

– Hadd búcsúzzam el legalább – mondtam.

– Szó sem lehet róla.

Lerítt James hamuszürke arcáról, hogy hiába rimánkodom, hiába alázkodom meg előtte, nem fog engedni; mégis felkiáltottam kétségbeesésemben:

– Akkor nem elbúcsúzni, hanem mert beteg vagyok! Hát nem látja, hogy ilyen állapotban nem tudok utazni? Adjon csak egy napot vagy órát a szárazföldön, amíg rendbe jövök…

– Semmiség – felelte. – Majd elmúlik. Csak az altatószer utóhatása. Tennem kellett róla, hogy ne cirkuszoljon.

Úgy nézett le rám, ahogy a szajhákra szokott nézni. Nem bírtam elviselni a tekintetét, úgyhogy becsuktam a szememet, és őt láttam szemhéjam sötétjének hátterén, amilyen a szigetre érkezésünkkor volt: egy energikus, csupa kellem, kissé talán önhitt, de alapvetően jó ember. Sehol sincs már az a férfi, mert ez a másik megölte, gondoltam. És olyan düh és gyűlölet járt át, hogy felpattantam a ringó csónakban, noha magam sem tudtam, hogy mit szándékozom tenni.

Azt hiszem, végül is örülök, hogy egy hullám ledöntött a lábamról, inkább nem szeretnék belegondolni, mi történt volna, ha rátámadok. (Vajon jól mondja James, tényleg olyan nő vagyok, aki behódol az alantas ösztöneinek, s akit még saját magától is óvni kell? Ó, de mit számít ez, semmit!) Hanyatt estem, bele a csónak alján összegyűlt bűzhödt vízbe, és a lélegzetem is elakadt a bordáimba hasító fájdalomtól.

James azt mondta:

– Kárt fog tenni magában, ha nem tanul meg uralkodni az indulatain. – De a kezét nem nyújtotta oda.

Nyögve takartam el arcomat. Aztán ahogy fölhúztam térdemet a hasamhoz, beleütközött valamibe a lábam, ami sajátos hangot adott ki. Tompát és fásat, de ugyanakkor megfoghatatlan és dallamos is volt, mint egy elsüllyedt hajó lélekharangja. James felcsattant, hogy vigyázzak, és arrább lökte a bokámat. Fölemeltem a fejemet. A csónakülés alá számos ládát préseltek be: nagyjából akkorákat, mint a két összekulcsolt kezem, valamennyit zsákvászonba csavarták és bőrszíjjal kötötték át. James az előrenyújtott lábával védelmezte őket, mintha a ládákat is féltené, de tőlük is félne; mintha becsesek és gyűlöletesek lennének egyszerre. Azt hiszem, nem is a ládákból kiszűrődő hang, hanem James arckifejezése leplezte le előttem a tartalmukat, akárha egy függönyt húztak volna félre előttem.

– Mi van azokban a ládákban? – kérdeztem, noha előre tudtam a választ.

– Annyi példányt viszek haza, amennyit csak tudok – felelte James, és hirtelen köhögni kezdett, mint aki legyet nyelt. – A javát a kikötőbe vitettem, ahol majd felszállunk a Jólét fedélzetére. Komoly reményeket fűzök hozzá, hogy jól bírják majd az ország nyugati felében; ott enyhébb az éghajlat, mint Sussexben. Szeretném, ha a kertünk híres lenne úgy a tájképfestők, mint a tudósok körében.

– De nem magok vannak a ládákban – jegyeztem meg.

– Vannak helyszínspecifikus fajok, amelyek másutt nem gyűjthetők be. Ugyan már, Sophia, nem kell ez a színjáték. Csak egypárat hoztam el mindkét nemből, hogy tudjanak szaporodni…

Azt hiszem, erre nem válaszoltam. Nem jött ki hang a torkomon. Azon tűnődtem, mit szólna hozzá James, ha valaki lábbal tiporná a vallásos szövegeket meg Bibliákat égetne… kétségkívül szentségtörőnek találta volna a párhuzamot.

Leszegtem a fejem.

– Az ég szerelmére, Sophia, ezek csak pókok! Érdekes fajták, az biztos. De az csak babona…

Meg kellett volna kérdeznem tőle, hogy ugyan mi a különbség vallás és babona között, attól eltekintve, hogy ő az előbbiben hisz, én pedig az utóbbiban.

Ej, Sophia, hagyd ezt. Hiába minden, vége van. James utánam lopózott a szent helyre, és gyűlölettel nézte végig az ott történteket; aztán később begyógyszerezett engem. Bemasírozott az erdőbe, kitépte hálójukból a pókokat, mintha joga lett volna hozzá; ládákba zárta őket, mint holmi élettelen csekélységeket; és gondolkodás nélkül elutaztatta őket kilométerekre a természetes élőhelyüktől. De nincs ezen mit csodálkozni, egyetlen angol sem furcsállná az eljárást. Én magam is, ha tíz évvel ezelőtt találkoztam volna egy fehér asszonnyal, aki kifogásolja a példányok tökéletesen észszerű begyűjtését az angol nép okításának és felvilágosításának céljából (mely nép bizonyítottan erősebben érdeklődik Homérosz és Ovidius hazája iránt, mint az ott élő emberek) – nos, én is csak pislogtam volna, ajkamba harapok, és ámuldozom a fehér asszony idejétmúlt nézetein. Most meg…

Néha úgy érzem, nem bírom már tovább. Annyira hiányzik Hira! Múlt éjjel a pókok előtt állva átöleltem a hasam, és megpróbáltam felidézni az ő szilárd női erejét. Talán csak sajnálatot érzett irántam; de inkább ő sajnáljon, mint hogy James nagyra becsüljön. Még most is – sőt kiváltképp most. Most, mikor – ahogyan James mondaná – „áldott állapotban vagyok”, vagy, ahogy nekem jobban tetszik, „terhes”: terhes, akár egy vészterhes prófécia. Bárcsak itt lenne Hira, hogy bedörzsölje olajjal a hátamat, eldúdolja nekem azokat a könnyű szülést ígérő dalokat, és fájdaloműző citromkarikákkal etessen. S amikor itt az idő, megfogja a kezemet, és odavezessen a selyemsátorhoz, ahol torkom szakadtából üvölthetek, hogy aztán, mint Misia (vagy Milának hívták? máris cserben hagy az emlékezetem), világra hozzak egy újszülöttet, akit aztán odaveszek a tejjel telt keblemre… ezt nem lett volna szabad leírnom, mert eszembe juttatja, hogy itt mi vár rám: gyermekágy, idegenek, és hideg kezek, melyek szétfeszítik a lábam. Emlékszem, egy nénikém mesélte egyszer, hogy amíg nem volt bekötve a szeme, addig ki sem nyitották az orvos eszközeit tartalmazó táskát.

Félek, és nincs kiút. Nem tehetek egyebet, mint hogy várok.

Rátettem a kezemet az üvegre. Talán ez az érintés tompított el valamiféle rezonanciát, ugyanis elcsendesedett a fülemben az óceán dübörgése és már csak mintha szelíd, tavaszi eső szemerkélt volna. Azt mondtam, mindnyájan számkivetettek vagyunk.

A szemek továbbra is engem néztek, valamennyi szem. Ha elég nagy lett volna a tartály, amelyiket megérintettem, talán bele is mászom, vállamra húzom a pókhálót, és leheveredem. Talán ott is maradok, hogy énekeljek a pókoknak meg a méhemet elnehezítő gyermeknek, amíg a visszhangoktól megittasulva el nem nyom az álom. Mit álmodtam volna, mielőtt kiszipolyoznak? És mit álmodott volna a gyermekem?

Várni, most várni kell. Oly kevés dolog maradt, amihez még hű tudok lenni. Meg tudom számolni őket a két kezemen, mintha fonalat gombolyítanék: a gyermek, a pókok, Hira emléke. És talán még a szigeté, mely forró volt, és vad, mint a világ kezdete, az ottani égbolt, a fenyvesek, a tengerillat emléke. Anglia ezzel szemben hideg és kopár, mint egy akt, amely összefonja karját törékeny melle előtt – az ilyen mell csupán arra való, hogy lopva ránézzenek, a férfitekintetek kielégítésére szolgál, nem táplálásra. Hira megvetné ezt az országot, meg a férfiakat, akik uralják, és a nőket, akik szeretik ezeket az urakat – illetve inkább csak elámulna, és egy kicsit szomorú lenne, ahogy az oly gyakran megesett, miután megértette, honnét jövök és ki vagyok.

Most már kétségkívül semmin sem csodálkozik. Mit csináltak, amikor meglátták, hogy valaki meggyalázta a szent helyeket? Jamest okolták? Vagy engem? Vajon Hira azt gondolta rólam, hogy önként szöktem el, hogy szándékosan hallgattam, amikor kiabálnom kellett volna, hogy figyelmeztessem őket? Vagy ami még rosszabb, hogy én segítettem Jamesnek, hogy nem azért ismerte az útvonalat, mert követett engem, hanem azért, mert megmutattam neki? Vajon elátkozott engem Hira?

Egyedül ezért imádkozom: nehogy elátkozzon. Nem tudom, kinek címezem ezeket az imákat. Nem James istenének, ennek az örökösen ítélkező, könyörtelen apafigurának, aki olyan, mint egy angol férfi az égi dolgozószobájában. Nem is az ősi mondák haragvó isteneihez imádkozom. Néha inkább úgy hiszem, hogy a pókokhoz. Könyörgök, mondom nekik, könyörgök. Kérlek benneteket, Hira ne gyűlöljön engem! Ha elátkozott, hárítsátok el az átkot. Ne engedjétek, hogy a rontás lesújtson rám vagy a gyermekemre. Vagy tirátok. Paradox, hogy hozzájuk fohászkodom a biztonságukért: ez alighanem azt jelenti, hogy nem hiszek igazán a hatalmukban. Vagyis az imám merő babonaság, és Jamesnek van igaza.

Múlt éjjel újra feltettem nekik a kérdést, hogy mit tehetek értük? Bármit megtennék.

Nem válaszoltak. Rátettem a kezemet a hasamra, és szuggeráltam a gyermeket, hogy siessen, de nagyon önfejű, vár valamire, egy hangra, amely még nem hallatta magát. A másikkal jó erősen az üvegnek támaszkodtam – tudtam, és mégsem voltam biztos benne, hogy nem fogom-e olyan erősen nyomni, hogy betörjön.

Azt mondtam nekik, majd én életben tartalak benneteket. Bármi történjék is, ti és az utódaitok életben fogtok maradni. Ígérem.

Tartalom

Első rész

Egy

Kettő

Három

Második rész

Négy

Öt

Hat

Harmadik rész

Hét

Nyolc

Kilenc

Negyedik rész

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Ötödik rész

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Hatodik rész

Tizenhét

Köszönetnyilvánítás

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Vereckei Andrea

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Asap – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License