Bővített újrakiadás

Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Ágyas és úrnő 1–2., 2017–2018

A szamuráj lánya 1–2., 2018–2019

A szerelem rabszolgái 1–2., 2019–2020

Rizsporos hétköznapok 1–3., 2019–2021

Tök-életlen életek 1–3., 2021–2022

Micsoda anyák voltak (társszerző: Zubor Rozi), 2022

A parfümkészítő (Öt érzék – Illatok), 2022

A királyné ékszerei (A borostyánszemű 1. – bővített újrakiadás), 2023

© Budai Lotti, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-55-6

A szimbólummal jelölt személyekhez és helyekhez
tartozó illusztrációkat az olvasó a könyv végében találja.

I. FEJEZET

Boissière vallomása

Catherine de Bréviaires nem tudta elképzelni, hogy a kellemes bevásárlókörútra indult unokahúgát miért kellett szinte az ájulás széléről visszahozni, mikor megérkeztek a Saint-Paul utcai palotába. Suzon, miután kiszálltak a bérkocsiból, a szalonba kísérte a még mindig sápadt Louise-t, ahol mindenekelőtt egy pohárka cseresznyepálinkát diktált belé. Ahogy a szín visszatérni látszott a lány arcába, Bréviaires grófné nyomban faggatózni kezdett, s Louise nem látta értelmét további titkolózásnak. A kocka már úgyis el volt vetve, hiszen képtelen lett volna rávenni magát, hogy annak a hátborzongató kuruzslónőnek, La Voisinnek a kezére adja magát. Ideje hát, hogy színt valljon a nagynénjének.

Az első rémületéből felocsúdott Catherine először is alaposan megmosta unokahúga fejét. A néni képtelen volt szabadulni a gondolattól, milyen tortúrán mehetett volna keresztül kedvenc unokahúga, ha ne adj’ Isten La Voisin karmai közé kerül.

– Tudod te, micsoda veszélyekkel jár egy ilyen beavatkozás? – korholta a lányt. – Mi lett volna, ha összeszedsz valamilyen undok fertőzést? Vagy ami még rosszabb, ha ott múlsz ki összeroncsolt bensővel ennek a rémes nőszemélynek a kezei közt, hogy aztán téged is bevessenek egy ilyen kemencébe… Ugyan hány szerencsétlen nő halhatott bele ennek a boszorkának a mesterkedéseibe?

– Nem tudom, nénikém… – felelte Louise halkan. – Végtelen kétségbeesés kell ahhoz, hogy egy nő vagy leány ilyen veszélyeknek tegye ki magát. S bármennyire fájdalmas is a helyzetem, bármennyire is megvetem a bennem növekvő gyermek apját, még mindig jobb helyzetben vagyok, mint azok, akiknek, teszem azt, erőszakból fogant gyermekük. Vagy akiket a szegénység kényszerít efféle lépésre.

Catherine de Bréviaires nagyot sóhajtott, majd egy pohár szíverősítőt nyújtott Suzonnak is, akinek a szörnyűségek hallatán csakugyan kifutott minden vér az arcából.

– Ebben igazad van, gyermekem – mondta aztán a grófné –, hiszen házas asszony voltál, a gyermekednek van törvényes apja. Sőt! Ez a gyermek jelenleg két igen szép birtok örököse is. És ki tudja, talán még szeretni is fogod. De mi lesz veled utána? Ha megszülted a kicsit? Hisz még mindig csak tizennyolc éves leszel. Gondolom, nem akarsz bezárkózni Lavardinbe, a gyermekágy mellé?

– Ezen még nem gondolkoztam.

– Akkor elmondom, szerintem mit kéne tenned. Először is hagyd, hogy elkísérjelek holnap Saint-Germainbe, hogy beszélhessek Montespan márkinéval a sorsod további alakulását illetően… A La Voisinnél tett kijózanító látogatásodat, azt hiszem, nem szükséges említenünk sem neki, sem másnak. Aztán, amint teheted, kérj egy pár hét szabadságot, és menj haza a szüleidhez… Rád fog férni a bátorításuk és a rég nem látott családi fészek nyugalma.

– Na de mi lesz monsieur de Sauvage-zsal? – szólt közbe Suzon. – Nem azt írta madame Anne-Marie, hogy egy dühöngő őrültté változott a fia halála után, s jobb, ha madame Louise nem megy a környékre?

– Azóta eltelt pár hét, és lehet, már észre tért – töprengett el a grófné. – De a biztonság kedvéért megérdeklődöm édesanyádtól… Bár nem hiszem, hogy tartanod kéne tőle, Louise. A fia halálával, legalábbis ő úgy tudja, minden kapocs megszűnt közte és közted. Nem tehet ellened semmit, nem követelhet tőled semmit… Hisz a gyermek érkezéséről egyelőre mit sem sejthet. De ha jól értettem, a szüleid sem tudnak még róla, igaz?

Louise megrázta a fejét.

– Nos, ez eggyel több ok arra, hogy mielőbb hazatérj.

– Monsieur és madame de Morainville biztosan boldogok lesznek! – mondta Suzon. – Oly nagyon szeretik a gyermekeket!

– Igen… remélhetőleg – töprengett el újfent Catherine. – De először is a márkinéval beszélj.

Így másnap együtt tértek vissza Saint-Germainbe. Catherine de Bréviaires egyenesen Montespan asszonyhoz sietett, és hosszasan beszélgetett vele négyszemközt. A megbeszélés végeztével Athénaïs Louise de Morainville-ért küldetett.

– Drága Louise, igazán kár volt eltitkolnia előlem az állapotát – kezdte a márkiné meglepő gyöngédséggel a hangjában. – Ez mindenesetre megmagyarázza a búskomorságát… Hanem a kedves Bréviaires-nak igaza van. Jót tenne magának egy kis kimenő. Látogassa meg a családját Orléanais-ban! Ami pedig a gyermek születése utáni életét illeti, szeretném, ha továbbra is a szolgálatomban maradna. A gyermek pedig itt nevelkedne az udvarnál… mint enfant d’honneur{1}. Mit szól hozzá?

A lány csak pislogott meglepetésében.

– Úgy érti, madame, hogy a gyermek együtt nevelkedhetne a király gyermekeivel? Ez hatalmas megtiszteltetés volna ránk nézve… Nem is tudom, mivel érdemeltem ki.

– Hát azzal, hogy megkedveltem magát, kicsikém – nevette el magát a márkinő. – Egyébként ne hálálkodjon annyira! Egyáltalán nem ritka, hogy az udvarhölgyek gyermekei csatlakoznak játszótársként a királyi csemetékhez… Ott van példának okáért d’Heudicourt márkiné! Az ő kislánya is együtt nevelkedett az idősebb gyermekeimmel. És ma már ő Marie-Anne lányom első udvarhölgye.

– Ez akkor is roppant nagylelkű öntől…

– Különben is – vette vissza a szót Montespan márkiné –, vétek lenne egy ilyen szépségnek eltemetkeznie vidéken. Hisz ki tudja? Talán egy nap majd találkozik itt valakivel, akit végre képes lesz a szívébe fogadni… Hiába vág ilyen kétkedő arcot! A sors bizonyosan tartogat még az ön számára szerelmet, ami talán a legmeglepőbb helyről fog érkezni.

– Mire céloz, madame? – kérdezte Louise óvatosan.

– Ugyan mire céloznék? – rebegtette a pilláit Montespan asszony. – Mindössze azt akartam mondani, hogy az életnek nincs vége az anyasággal.

– Nos, engem igazából nem is ez aggaszt. Hanem, hogy képes leszek-e szeretni ezt a gyermeket, ha egyszer az apját ennyire megvetettem.

A márkiné elgondolkozott társalkodónője szavain, miközben az aranypettyes zöld szempár mélyét fürkészte. Hangja szokatlanul komolyan s kissé fátyolosan csengett mikor megszólalt.

– Tudom, Louise, hogy nincs jogom az anyai érzelmekről prédikálni, hisz mint ön is látta, nem én vagyok a gondoskodó anyaság mintaképe. A királlyal kell tartanom, aki folyton úton van, így van, hogy hetek telnek el anélkül, hogy egyáltalán látnám az én drágáimat. Így aztán sokan támadnak azzal, hogy nem is szeretem őket. De ez nem igaz! Az igazság az, hogy olyan sorsot választottam, mely nem engedhet az efféle szentimentalizmusnak. Egy kegyencnőnek mindig vonzónak és kívánatosnak kell lennie. A király a szeretőt akarja látni bennem, nem a házi tűzhely őrzőjét. A nőt akarja ölelni és nem a gyermekei miatt aggódó anyát, noha Őfelsége szívből szereti a gyermekeinket, akárcsak én. Mindezt csak azért mondom most el önnek, Louise, hogy megértse, sokféle anyai szeretet van a világon. Biztos vagyok benne, hogy az ön szívében is fel fog éledni a megfelelő formája.

A szobára csend telepedett. Louise-t meghatotta, és kissé össze is zavarta a márkiné ilyen őszinte megnyilvánulása, mely sehogy sem illett szertelen természetéhez. De ekkor Montespan asszony megrázta magát, és rögtön visszatért csevegő hangneméhez:

– Hanem, ha további lelki megerősítésre vágyik, azt javaslom, keresse fel a húgomat, Marie-Madeleine-t a Fontevraud kolostorban. Ha valaki, akkor ő képes lelket önteni az emberbe mind példaértékűen erős hitével, mind együttérzésével. Ezeket a tulajdonságait a király is nagyra becsüli…

A három hölgy tanácskozása ezzel véget ért, és Louise elindult, hogy megkeresse Marie de Champvallont, ám sehol sem találta. Így csak azután tudtak szót váltani, hogy este visszavonultak szobájukba.

– A jó kedvéből arra következtetek, hogy La Voisinnél tett látogatása következmények nélkül maradt – kezdte a beszélgetést Marie, miközben egy ezüst nyelű hajkefével bontogatta szőke tincseit.

– Ezek szerint Anselme elmondta magának, mire készülök?

– Természetesen. Szegény fiú! Nagyon aggódott magáért. És persze én is. De ugye nem akar visszamenni ahhoz a nőszemélyhez?

– Nem – rázta meg a fejét Louise. – Elég volt fél órát eltöltenem azon a helyen, hogy rájöjjek, semmi keresnivalóm ott. Ezt elmondhatja Anselme-nek is, ha legközelebb beszélnek. Mostanában úgyis többet sutyorognak egymással, mint velem…

– Csak nem féltékeny rám? – kacagott fel Marie. – Miatta?

– Ugyan miket beszél! – nevetett Louise is. – Miért lennék? Tudja jól, hogy Anselme-et sosem fogom úgy érdekelni, mint nő.

– Tudom, de mégiscsak ön mutatott be egymásnak minket. Előbb az ön barátja volt.

– Ne legyen csacsi! Engem boldoggá tesz, hogy ilyen jól kijönnek egymással.

Marie de Champvallon és Anselme de Mont-Falaise valóban jól megértették egymást az első perctől kezdve, ami nem is volt csoda: mindketten kíváncsiak és eleven természetűek voltak, ráadásul mindkettejük életében ugyanolyan fontos szerepet töltöttek be a szép dolgok és az udvari pletykák, így teljes természetességgel fogadták egymást bizalmukba.

– Az a vicces az egészben – szőtte tovább gondolatait Louise –, hogy meglátásom szerint önök ketten eszményi párt alkotnának, ha… szóval érti.

– Értem, de én szerencsére bőven megelégszem Anselme barátságával is. Különösképp, hogy úgy érzem, valóban remekül kijövünk. De mondja, Montespan márkiné tud az állapotáról?

– Éppen ma számoltunk be neki róla, a nagynéném és én. Képzelje, azt akarja, hogy a gyermekem is enfant d’honneur legyen…

– A mindenit! – füttyentett Marie. – Úgy tűnik, az úrnőnk valóban szívén viseli a sorsát.

– Nem is értem az egészet… – mondta Louise elgondolkodva. – Amióta csak megismertem, mindig olyan figyelmes és nagylelkű velem. Mintha… mintha minden áron le akarna kötelezni, vagy nem is tudom… Van ennek ön szerint értelme?

– Azt hiszem, nagyon is sok – telepedett le Marie barátnője mellé az ágyra. – Hallottam ma pár dolgot a bátyámtól, aki Boutville herceg jó barátja. Ismeri a herceget?

– Csak látásból. Nem sokat tudok róla.

– Ő viszont annál többet tud magáról!

– Hogy érti ezt? Mégis mit tudott meg a bátyjától?

– Azt, amit már a megérkezésekor sejtettem. Hogy Montespan asszony össze akarja önt boronálni Őfelségével. Szerintem ezért is akarja mindenáron itt tartani.

Louise a fejét rázta.

– Nem hiszem, hogy erről lenne szó, Marie. Ha voltak is a márkinénak ilyen tervei, már régen letett róluk. Mikor a király először látott, alig méltatott a figyelmére, és ez azóta sem változott. Szerintem a nevemet sem tudja…

– Hát, nagyon téved! Igaz, az első alkalommal, amikor találkoztak, valóban úgy tett, mintha nem érdeklődne maga iránt, de csak azért tette, hogy nehogy felbosszantsa Maintenon asszonyt, aki minden rezdülését figyeli. Pedig megtetszett neki, higgye el! Állítólag nagyon hasonlít élete egyik legnagyobb szerelmére, az…

– Az előző Madame-ra. Ezt tudom. De kérem, folytassa!

– Szóval, Őfelsége még aznap este meghagyta Boutville hercegnek, aki szerelmi ügyekben a király legfőbb szárnysegédje, hogy tudjon meg minél több mindent önről… A herceg ezt persze rögvest jelentette Montespan asszonynak, hisz régi szövetségesek.

– Jaj, Marie! – nyögött fel Louise. – Ez a bonyodalom hiányzik a legkevésbé most az életemből! De nem értem, hogy nem fedeztem fel Őfelsége vonzalmának legkisebb jelét sem. Ennyire lekötöttek volna a magam gondjai? Vagy ilyen naiv lennék?

– Sem ez, sem az. Ugyanis hallottam még valamit… Amint Maintenon asszony hírét vette, hogy újabb rivális fenyegeti a helyzetét, azonnal riadóztatta Bossuet Őeminenciáját, aki alaposan megrótta a királyt, amiért újfent egy férjes asszony után kezdene kajtatni, majd az Isten és az egyház nevében megfenyegette, hogy ismét megtagadja tőle a feloldozást, ha kalandba mer keveredni magával. Így hát Őfelsége minden bizonnyal letett önről. Csakhogy sem Bossuet, sem Maintenon nem számolt a kis Angélique de Fontanges-zsal, aki szinte észrevétlenül lopózott Őfelsége kegyeibe. És megvan az az előnye, hogy hajadon, így a király nem követ el vele házasságtörést. És ez most valóban komolynak tűnik…

Azzal Marie elmesélte, hogy a Madame-hoz, akinél Fontanges mint annak udvarhölgye lakott, naponta érkeznek méregdrága ajándékok a királytól. Lajos minden bálon csak vele táncolt, és gyakran látták őket a kertben édes kettesben andalogni. Ráadásul Fontanges gyakran vadászni is elkísérte Lajost, ami eddig csak Montespanné és Liselotte kiváltsága volt.

– Ez engem megnyugtat – vetette közbe Louise –, mert akkor valóban sem sok esélye van, hogy a király komolyan elkezdjen érdeklődni irányomba.

De Marie tovább kötötte az ebet a karóhoz.

– Akkor is biztos vagyok benne, hogy az úrnőnk ezért akarja itt tartani magát. Túl jól ismeri a királyt ahhoz, hogy ne lássa előre, Őfelsége hamarosan rá fog unni a szép, de egyszerű teremtésre, akivel nem tud két értelmes szót váltani… S akkor jön majd maga kapóra. Főleg, hogy már nem házas, hanem özvegy, s így már nem gyötörné Őfelsége lelkiismeretét egy esetleges viszony.

– Különös lelkiismeret, mondhatom – közölte Louise szárazon, miközben Marie visszament az ágyához, és eltűnt habos takarója alatt. – A király még mindig nős ember, a házasságtörés pedig még mindig bűn az egyház szemében, akár egyszeres, akár kettős.

– Igen, az – felelte Marie. – Csakhogy egy királytól senki, a szíve mélyén még Bossuet sem várja el a házastársi hűséget.

– No, szép! Csakhogy én akár férjezett vagyok, akár özvegy, akkor sem leszek a király ágyasa. Nem, és kész!

– Egyáltalán nem tetszik magának?

– Nem. Valaha bizonyára vonzó férfi lehetett, de hát az ég szerelmére, mégiscsak kétszer annyi idős, mint én! S egyébként is… van benne valami, ami szinte taszít. Nem is tudom. Talán ez az arrogancia, amivel ezt a háremet tartja maga körül… De az biztos, hogy ha az úrnőnk valóban ilyen álmokat dédelget velem kapcsolatban, akkor csúnyán csalódni fog! – fejezte be Louise dacosan.

Ezután a két lány nyugovóra tért. A szobára sötét és egy időre csend telepedett, amit végül Marie tört meg. Hangja meglepően komolyan csengett.

– Tudja, Louise… irigylem magát. A baba miatt.

– Engem? – kérdezte Louise, akit már az álom pereméről rángatott vissza a különös megjegyzés. – Ugyan miért?

– Mert anya lesz… És még egy kiállhatatlan férjet sem kell elviselnie. Higgye el, elég sok boldogtalan házasságot láttam az Udvarban ahhoz, hogy tudjam, sok asszony irigyelné az özvegységét.

– Különös dolgokat mond, Marie. Komolyan mondja, hogy cserélne velem?

Marie de Champvallon egy darabig hallgatott.

– Lassan huszonegy éves leszek, Louise. Anyámnak az én koromban már két gyermeke is volt.

– Csak nem attól fél, hogy kifut az időből? Hisz még fiatal!

– Nem erről van szó. Nemrég levelet kaptam anyámtól. Azt írta, nem hiszi, hogy apámmal még sokáig megengedhetik maguknak, hogy itt maradjak az Udvarnál. Annak idején azért küldtek ide, hogy férjet találjak magamnak, de ennek lassan két éve. Ha pár hónapon belül nem történik valami fejlemény ez ügyben, haza kell térnem. De talán egy szerényebb zárdának ki tudnák fizetni a hozományomat…

– Csak nem akarják zárdába adni magát?! – kiáltott fel Louise. Hogy az ő életvidám, örökmozgó Marie-ja bezárva legyen egy komor kolostorba…! A legtermészetellenesebb dolog volt, amit csak el tudott képzelni.

– Ne rémüldözzön! A szüleim nem akarnak kényszeríteni semmire. Megírták, hogy ha pártában maradnék, egy távoli rokonunk, egy gazdag özvegyasszony szívesen lát a gyermekei nevelőnőjeként.

– S hol él ez az özvegyasszony?

– Normandiában, egy Cherbourgtól nem messze fekvő poros kis városkában… Vagyis az isten háta mögött. Nem hinném, hogy sokkal izgalmasabb hely lenne egy zárdánál. Szép kilátások, nem igaz? – A természetétől oly idegen keserűség csak úgy sütött Marie hangjából.

Louise de Morainville tanácstalanul pislogott a szoba sötétjében. Persze tudta, hogy neki jóval előnyösebb az anyagi helyzete, mint az elszegényedett családból származó barátnőjének, hisz látta, hogy a Champvallon testvéreknek milyen nehezükre esik, hogy a maguk szerény módján lépést tartsanak az udvaroncok esztelen költekezésével. XIV. Lajos Udvarában követelmény volt a fényűzés, a szerencsejáték, és persze a legfrissebb divat szerinti öltözet: duplacsatos cipők, koralldíszes legyezők, pávaszemmintás kendők és sok más olyan cicoma, amelyről Marie, nagy szomorúságára, csak álmodhatott. Louise-nak a maga részéről nem voltak ilyen gondjai, hisz Lavardin szépen jövedelmező birtok volt, és ráadásnak ott volt még a drága Catherine néni, aki, hála nagylelkűségének és hatalmas vagyonának, egyre másra hordta unokahúgának a legújabb párizsi divat szerint szabott ruhákat és a legszebb kelméket – amiket ő persze boldogan megosztott barátnőjével. Csakhogy férjet nem tudott előrántani a fiókja mélyéről.

– Nézze, Marie…! – kezdte.

– Ne! Kérem, ne akarjon megvigasztalni! Én igyekszem… igyekszem bízni a jövőben, s hogy ennél a két gyászos lehetőségnél többet is tartogat számomra a sors. Inkább aludjunk!

Louise nem feszegette tovább a kényes témát, és a szobára csend borult, bár a lányok szemére még sokáig nem jött álom.

Louise alig várta, hogy hazatérhessen Lavardinbe, csakhogy erre még várnia kellett. Az olvadás megkezdődött, a beköszöntő február pedig bőséges esővel árasztotta el az utakat. A közlekedés Párizs környékén lényegében megbénult, még a királyi posta is akadozott. Ez a körülmény mindazonáltal nem akadályozta meg az Udvart a farsanggal beköszöntő ünnepségek megrendezésében. Louise, akinek végre megszűntek rosszullétei, szívesen merült el a bálok forgatagában, melyek legalább elterelték nyugtalan gondolatait az állapotáról – melyet a lelke mélyén a legkevésbé sem érzett áldottnak. Úgy érezte, mintha egy idegen dolog, egy oda nem illő tárgy fészkelte volna be magát a bőre alá, mely egyre csak növekszik, és noha már beletörődött létezésébe, az egyáltalán nem tölti el semmiféle örömmel. Próbált is minél kevesebbet gondolni rá.

Így hát sok időt töltött Marie és Anselme vidám társaságában – főként a férfi saint-germaini házának szalonjában, mely kellemes menedéket jelentett az Udvar zaja elől. Anselme de Mont-Falaise nemrég vásárolta ezt a kisebb palotát Saint-Germain városkájának főtere mellett, hogy ne kelljen a többi udvaronccal a Régi Palotában nyomorognia. A három jó barát sok kellemes órát töltött itt a kandalló melegénél, miközben beszélgettek, és mályvacukorkákat sütögettek a tűznél, míg kint dézsaszámra hullott az eső.

Márciusban aztán, ha a természet nem is, de a király és Angélique de Fontanges szerelme virágba borult. Egy nap XIV. Lajos észrevétlenül kiosont a strasbourgi herceg tiszteletére rendezett maszkabálról, és minden szertartásos bejelentkezést mellőzve, egyenesen öccse és felesége párizsi rezidenciájához, a Palais-Royalhoz hajtatott, mely kedvese szállása is volt egyben. Itt a király fennhangon követelte, hogy vezessék Fontanges kisasszony szobájába. Ez meg is történt, és mire értesítették az uralkodó látogatásáról az éppen betegeskedő Monsieur-t, aki hálósapkával a fején sietett felséges bátyja fogadására, Lajos király már ki is lépett Angélique hálószobájának ajtaján. Fivére náthás méltatlankodását – aki kikérte magának, hogy bordélyként használják a házát – meg sem hallotta. Két nappal később pedig kiadta a parancsot, hogy a nevezett hölgyet rögvest költöztessék át Saint-Germainbe. A fejleményektől nem volt elragadtatva a Madame sem, akit felháborított, hogy sógora, képtelen lévén uralkodni férfiúi ösztönein, az ő jóváhagyása nélkül emelte ki egyik hölgyét a szolgálatából. Liselotte Montespan márkiné szalonjában sírta el bánatát, aki továbbra sem mutatta aggodalom jeleit. Sőt, remekül szórakozott a gondolatra, hogy fog Maintenon asszony mérgében fújtatni, mikor hiába várja Őfelsége aznapi látogatását. A király ugyanis minden áldott délután felkereste az egykori nevelőnőt, hogy meghitt, kifejezetten családias perceket töltsön el barátnője és a gyermekei körében, akik szintén jelen voltak ilyenkor. Montespan asszony sokért nem adta volna, ha légy lehet a falon, mikor közlik Maintenon márkinéval, hogy a király azt az időt, amit eddig a légyottjaiknak szentelt, aznap mademoiselle de Fontanges budoárjában kívánja eltölteni.

– Lehet, hogy önt szórakoztatja ez az ügy, márkiné, de én egy cseppet sem tartom mulatságosnak – dohogott Liselotte[1], miközben egy csésze forró csokoládéval igyekezett megnyugtatni az idegeit. – Nem tudom, ön mit szólna, ha Őfelsége az ön házába rontott volna be az éjszaka közepén, hogy úgy garázdálkodjon ott, mint egy győztes hadvezér az apácazárdában.

– Kedves hercegné, ez azért erős túlzás, nem gondolja?

– Hát persze, igaza van. Elragadtattam magam. Valóban erős túlzás a hölgyeim erényeit az apácákéhoz hasonlítani.

– Jaj, drága hercegné, nem így értettem! És ne higgye, hogy nem respektálom a felháborodását, de végtére is a célunkat elértük. Leválasztottuk Őfelségéről azt a szenteskedő Maintenont.

– Jó, hát végül is, ha így nézzük… – fújt nagyon a hercegné, és leporolta a piskótamorzsákat a vadászkosztümöt idéző, egyszerű szabású ruhájáról, melyet ő alkalmi viselet gyanánt hordott. Liselotte-nak soha nem volt sem ízlése, sem kedve a cifra öltözködéshez, a kényelem volt nála az elsődleges szempont. – De jegyezze meg, amit most mondok! Ez az auvergne-i tehenészlány sok borsot fog még az orrunk alá törni. De még mindig inkább ő, mint az az… alte zott!{2}

Athénaïs-nek a szeme sem rebbent. Az udvarnál megszokták már, hogy Orléans hercegnéje szokatlan keresetlenséggel fejezi ki magát, amit a király – aki egyébként oly kényes volt az etikett betartására – mindig is szórakoztatónak talált. Sőt, egyes kiszólásai valóságos szállóigévé váltak, melyek között „a hó éppúgy hullik a tehénlepényre, mint a rózsasziromra” még a finomabbak közé tartozott. Liselotte nem habozott önnön külsejét sem gúny tárgyává tenni. Mikor néhány nappal korábban meghűléssel ő is ágynak esett, a tükörben izzadságtól csapzott vörös fürtjeit személve nem átallott úgy nyilatkozni, hogy „ezzel a megfázással úgy festek, mint egy leszart sárgarépa”.

Montespanné kiürült csészéjét Louise-nak nyújtotta, aki a hölgyek mellett állva várakozott az uzsonna ideje alatt.

– Töltse ezt újra, kérem, madame de Morainville… Ön pedig, Liselotte, jobban tenné, ha nem beszélne ilyen hangon a márkinőről. Sosem állítottam magamról, hogy ne lennék heves természet, de még én is igyekszem kerülni vele a nyílt konfrontációt. Akár tetszik, akár nem, annak az asszonynak mostanság nagy befolyása van Őfelségére, és sokat árthat önnek…

– Nekem ugyan nem! A király mindig is kedvelt engem. Mindig védelmébe vett, ha a Monsieur kis kegyeltjei ellenem áskálódtak. Isten a megmondhatója, hány keservesen átsírt napot és éjszakát köszönhetek annak a pederaszta csőcseléknek. Különösen a szép Lorraine lovagnak!

– Hát épp ez az, ami aggaszt, és magát is kéne! Lorraine lovag és Maintenon asszony az utóbbi időben nagyon összemelegedtek. Szinte kebelbarátok lettek.

– Zsák a foltját, ha engem kérdez…

– Akkor is, legyen óvatosabb, és ne ócsárolja annyit azt a nőt. Egyáltalán, honnan gyökerezik önben ez a mély gyűlölet? Úgy látszik, még nálam is kevésbé kedveli…

– Ez azért van, kedvesem, mert ki nem állhatom az olyan álszent szemforgatókat, mint az az alte… Szóval, mint a jó öreg Maintenon. De az az alamuszi Bossuet sem jobb. Hogy milyen megveszekedetten üldözi azokat a szerencsétlen hugenottákat!

– Jobban teszi, ha őket sem védelmezi fennhangon, Madame! – szólt közbe Athénaïs.

– Márpedig nem rejtem véka alá a véleményem! Ön is tudja, asszonyom, hogy születésemtől fogva protestáns hitben nevelkedtem, és csak az esküvőm előtt tértem át a férjem hitére. És ma is mély együttérzéssel gondolok szegény egykori hittársaimra, akiknek oly sokat kell szenvedniük az ilyen Maintenon-félék miatt. Mást se tesznek, mint arról duruzsolnak a király fülébe, hogy Istennek tetsző tett lenne, ha áttérítenék a megmaradt hugenottákat a katolikus hitre…

– Ha egyszer önszántukból térnek át, miért fáj az annyira magának?

– Önszántukból? – horkant fel a Madame. – Ön szabad akaratnak nevezi azt, ha valaki azért adja fel a hitét, mert nem akar teljesen elszegényedni? Vagy mert nem akarja, hogy a gyermekei jövője kilátástalan legyen? Vagy ha éppen pénzzel veszik rá a szegény ördögöket az áttérésre? Merthogy ez Bossuet legújabb, dicsőséges ötlete! Hogy a katolizálással járó költségeket „kifizetik a megtérőknek”. Azaz egész egyszerűen lefizetik őket. Nem tudom, miért hiszi Őfelsége, hogy Isten gyönyörűségére válik az, ha pénzen vásárolt imákkal könyörög hozzá a francia nép!

Montespan asszony szkeptikusan elmosolyodott. Nem kételkedett ugyan abban, hogy Liselotte valóban sajnálatot érez a francia hugenották iránt, hiszen csak fél szívvel tért meg a katolikus egyház kebelébe, de meggyőződése volt, hogy a Maintenon asszony iránti gyűlöletének sokkal kevésbé fennkölt okai vannak. Nevezetesen a féltékenység és a hiúság. A Madame évek óta szerette a királyt, és így természetes, hogy belesajdult a szíve, akárhányszor Őfelsége egy komolyabb liezonba kezdett. Liselotte Montespannét sem kedvelte igazán, de Athénaïs legalább egy Mortemart volt, Franciaország legősibb és legtiszteletreméltóbb családjának a tagja. Családfája gyökerei még messzebbre nyúltak vissza a történelembe, mint a Bourbonoké, és valószínűleg éppen ez volt Athénaïs évek óta kitartó sikerének egyik titka: sosem érezte magát lenyűgözve a király társaságában, és mint egyenrangú személy beszélt, viccelődött és pörölt vele. A Madame, ez a büszke pfalzi hercegnő, azt még lenyelte, hogy lángoló szerelme észrevétlen marad egy ilyen harsány kegyencnő mellett, de hogy egy nevelőnő, egy fizetett cseléd, egy mocskos szájú rímfaragó özvegye, aki nincstelenül született egy börtön szalmáján{3}, üsse ki őt a nyeregből… Nos, ez már sok volt neki.

Miután az orléans-i hercegné távozott, Louise de Morainville, végezvén a szolgálattal, kihasználta a száraz időt, és rövid sétára indult a kertben, aminek lassan minden fűszálát ismerte. Meleg köpenyébe burkolózva lesétált egészen a folyópartig, hogy kedvenc padján üldögélhessen egy kicsit, ahonnan szép kilátás nyílt a megnyugtatóan hömpölygő folyóra.

Csakhogy ezúttal valaki elfoglalta a helyét. A padon egy fiatalember ült, aki arcát a kezébe temette. Ahogy Louise közelebb ért, hallotta, hogy a férfi halkan sír. A lány nem akarta zavarba hozni a fiatalembert, és épp távozni készült, mikor a férfi meghallotta a cipője alatt megcsikorduló kavicsok hangját. Ahogy felkapta a fejét, Louise felismerte benne Louis de Boissière lovagot, Philippe de Champvallon barátját, akit az eljegyzés bálján látott. A férfi gyorsan letörölte könnyeit, és épp meghajolni készült Louise előtt, de az megállította.

– Ne, kérem! Maradjon csak! Nem akartam megzavarni, már itt sem vagyok…

– Várjon, madame, kérem. Ön bizonyára ugyanazért van itt, mint én. Kevés olyan hely van errefelé, ahol az ember maga lehet. Eddig én sajátítottam ki magamnak, most önön a sor. De… nem ismerjük mi egymást valahonnan?

– Egyszer már találkoztunk, Marie-Louise hercegnő eljegyzésén, de nem lettünk egymásnak bemutatva. A nevem Louise de Morainville. Marie de Champvallon és én Montespan márkiné szolgálatában állunk.

Boissière halványan elmosolyodott.

– Á, igen! Ön volna az új udvarhölgy, akiről szegény Philippe hetekig áradozott. A nevem Louise de Boissière lovag.

– Örvendek, lovag úr… Ezek szerint monsieur de Champvallon már befejezte az áradozást?

– Nos, igen, ha nem veszi zokon. Végül belátta, hogy hasztalan ostromolja kegyedet. Tudja, Philippe-nek szerencsés természete van. Könnyedén túl tudja tenni magát a szerelmi csalódásokon.

– Nem úgy, mint ön, igaz? – szaladt ki Louise száján, aki maga sem tudta, miért szegezte a férfinak az indiszkrét kérdést.

– Mire gondol?

– Fontanges kisasszonyra – felelte a lány rövid habozás után, mire a fiatalember elpirult, és elfordította a fejét.

– Miből jött rá? – kérdezte végül.

– Nem volt nehéz kitalálni. Láttam a bálon, mennyire feldúlta önt, mikor a király körülvette őt a figyelmével. Ma pedig az egész udvar arról beszél, hogy Őfelsége beköltöztette a kisasszonyt Saint-Germainbe… De bocsásson meg, nem akarok kíváncsiskodni. Inkább magára hagyom…

A férfi azonban megállította a lányt.

– Ne menjen, kérem! Tudja, megkönnyebbültem. Már azt hittem Philippe árulta el a titkomat. Eddig ő volt az egyetlen, aki ismerte a hölgy iránti érzéseimet. Örülök, hogy nem kellett csalódnom benne.

– Semmiképpen sem. Ha úgy tetszik, a felfedezést a magam megfigyelőképességének köszönhetem.

A lovag erre csak még jobban elkomorult.

– Ezek szerint nem igazán sikerült uralkodnom az indulataimon. Pedig semmiképp sem juthat a dolog Őfelsége fülébe. A király nem tűri a riválisokat.

– Úgy érti, hogy a kisasszony is viszonozta az érzéseit?

– Igen, eleinte… Legalábbis én azt hittem. Én bolond, még a kezét is megkértem! Ő igent is mondott volna… Csakhogy az ambíciói legyőzték az érzelmeit, minthogy a hölgy befolyásos és gazdag férjre vágyott.

– Pedig, ha jól tudom, ön monsieur Louvois{4} pártfogásában áll, s mindenki fényes karriert jósol az ön számára. Sőt még madame de Maintenon is nagyra tartja.

– De egy királyhoz sosem érhetek fel… Angelique pedig, belátom, ez hibája, sosem tudott távlatokban gondolkodni. Mellettem hosszú, boldog életre és megbecsülésre számíthatott volna. De Őfelsége mellett…! Mi lesz az osztályrésze? Néhány fattyú gyermek és sebtében rendezett kiházasítás egy huszadrangú udvaronchoz… Előre sajnálom, hogy fog szenvedni, ha őt is eldobják.

A férfi elkomorult, majd egyszer csak megragadta Louise karját.

– El akartam szöktetni őt, tudja? A bál után, amikor megéreztem a veszélyt. Milyen bolond voltam! Képes lettem volna eldobni érte mindent. Én, aki mindenemet megosztottam vele, cserébe pedig nem kaptam egyetlen őszinte szót sem. Még a titkaimat is… Az összes titkomat…

A lovag az utolsó szavaknál visszahúzta a kezét, és elrévedezett, mintha már csak magának beszélne. A pára lassan feloszlott a folyó fölött, és a halvány fényben Louise észrevette, hogy a fiatalember szigorú, de vonzó arcát itt-ott apró sebhelyek pöttyözik, melyet nem fedett el tökéletesen a púder. Az észrevette, hogy a lány a hegeket figyeli, hiába kapta el az a tekintetét.

– Ne zavartassa magát, madame! Megszoktam már, hogy újabban mindenki az arcomat vizslatja.

– Csak nem himlő?

– De igen, az. Január végén, a bál után kaptam el. Mégpedig egy igen gyors lefolyású, de súlyos változatát. Nem sokon múlt az életem.

– Akkor ön igazán szerencsés, monsieur.

– Angélique állítólag még csak nem is érdeklődött a hogylétem felől – jelentette ki a lovag olyan keserűséggel a hangjában, hogy Louise őszintén megsajnálta a boldogtalan fiatalembert.

– Ez esetben valóban jobban tenné, ha az érzéseit egy arra méltóbb hölgynek tartogatná. Még ha az ötlet nem is tőle származott, a szép Angélique-nek csöppet sem volt ellenére Őfelsége udvarlása. Mint ahogyan a királyi ágyas szerepe sem. Ön ennél jobbat érdemel.

– De ha egyszer nekem csak ő kell! – sóhajtott a lovag.

– S mégis miért, ha szabad kérdeznem? Lehet, hogy a hölgy szép, de a szíve csapodár, ráadásul még felszínes is. Képes volt elfordulni attól, aki őszintén szerette, csak hogy rangot és pozíciót vadásszon a király ágyában. Örülhetne, hogy megszabadult tőle! Ha elveszi, élete végéig szenvedett volna a nagyravágyásától, sőt, biztosra veszem, a hűtlenségétől is…

Boissière lovag végre halványan elmosolyodott.

– Kedves öntől, hogy vigasztalni próbál, madame.

– Én csak azt mondom, amit őszintén gondolok. Az a nő nem érdemli meg egy ilyen jóravaló és vonzó fiatalember könnyeit.

– Drága madame de Morainville, lassan zavarba hoz… De most már legalább tudom, miért volt úgy oda önért az én Philippe barátom. Ön tényleg kivételesen kedves teremtés. Kár, hogy szegény barátom nem nyerte meg a tetszését.

– Ez igazán nem az ő hibája volt. Tudja, az én szívem sem egy könnyű eset.

– Nos, legalább lesz kivel együtt búslakodnom. Viszont most már tényleg magára hagyom. Túl sokáig tartottam fel a sopánkodásommal. De köszönöm, hogy meghallgatott. És kérem, hogy…

– Ne aggódjon, minden szava köztünk marad.

A lovag barátságosan biccentett, majd eltűnt a kastély felé vezető ösvényen.

– Hogy tud éppen most elutazni, amikor annyi izgalmas dolog történik? – korholta Marie de Champvallon Louise-t, aki Suzon segítségével éppen csomagolt. Aznap este engedélyt kapott Montespan asszonytól, hogy útra kelhessen Lavardin felé, hiszen a beköszöntött tavasznak hála, végre kényelmesen járhatóvá váltak az utak.

– Önnek és nekem, Marie, eltérő elképzelésünk van az izgalomról… – felelte türelmesen Louise. – Egyébként tudja jól, milyen régóta várom ezt az utazást. Szerencsére az úrnő most fényes jókedvében van, s nem kifogásolta, hogy otthon töltsem a következő három hetet.

– Nekem azért hiányozni fog… – hajtotta le a fejét szomorúan Marie. – Főleg, hogy Anselme is most ment követségbe a brandenburgi választófejedelemhez. Teljesen magam leszek. De ne aggódjon, beszámolok majd mindenről, ami a távollétükben történik!

– Hát, Marie, ha valamiben, akkor ebben biztos vagyok! – bökte oldalba kedvesen szobatársát Louise. – És örülnék is neki! Nemcsak azért, hogy visszatértemkor mindenről tájékoztathasson, hanem mert jobb szeretném, ha a szívének oly kedves udvari játszmákkal kötné le a gondolatait. Egyre kevesebbet nevet, kedvesem, és ez nem tetszik nekem!

Marie, mint az mostanában szokása volt, fanyarul elmosolyodott.

– Kerítsen nekem egy elfogadható férjjelöltet, Louise, s úgy fogok kacagni, mint a gerlék tavasszal!

– Sejtettem, hogy még mindig ez nyomasztja… Kapott újabb levelet otthonról? – kérdezte Louise szomorúan, és egy pillanatra átfutott a fején a gondolat, hogy Marie de Champvallon milyen remek párost alkothatna a fiatal Boissière-rel, ha annak nem lenne tele a feje a szép Angélique de Fontanges iránti viszonzatlan szerelemmel.

– Nem, mostanában nem – rázta meg a fejét Marie. – De ez nem garancia arra, hogy ne rendeljenek haza egyik pillanatról a másikra.

– Erre biztosan nem fog sor kerülni! A szülei épp olyan jól tudják, mint én, hogy a legtöbb esélye a férjhezmenetelre itt van. Csak türelem kérdése az egész.

– Türelem… És még inkább hozomány kérdése. A családom abban bízott, hogy egy nap a szépségem kellően lenyűgöz majd egy előkelő nemes urat, és hajlandó lesz elvenni pénz nélkül is. Talán rútabb vagyok, mint hittem…

Louise ekkor odalépett barátnőjéhez, és kezébe fogta gödrös állát, hogy a szemébe tudjon nézni.

– Jegyezze meg, Marie, ön egy csodaszép, szórakoztató és egészében véve tüneményes teremtés! Istenemre mondom, ha egy éven belül nem egy fényes gavallér feleségeként fog parádézni, hát én… én… megeszem a tollakat a kalapomról!

Marie végre őszintén felnevetett.

– Kár lenne egy ilyen bájos kalapért, Louise!

– Én nem viccelek, Marie! Hogy bebizonyítsam, mennyire biztos vagyok az állításomban, hajlandó vagyok fogadni is rá!

Mademoiselle de Champvallon gyanakodva nézegette barátnőjét, végül a tenyerét nyújtva így szólt:

– Hát rendben, kezet rá! Fél év, s ha még mindig hajadon leszek, maga szépen bekebelezi azokat a tollakat! Tudja mit? Ha jó kedvemben leszek, megengedem, hogy a szakáccsal készítessen hozzá valami finom mártást is!

A történethez
kapcsolódó képek

1

Hyacinte Rigeud: Liselotte von der Pfalz, a Madame,

Rijksmuseum

{1} A királyi gyermekek játszótársait nevezték így

{2} Azaz vén ribanc, németül. A Madame gyakran emlegette így Maintenon asszonyt ismerőseinek írt leveleiben.

{3} Ezt a rágalmat Maintenon márkiné ellenségei terjesztették, habár nem állt olyan messze az igazságtól. D’Aubigné, a későbbi Maintenon márkiné apja megrögzött gonosztevő volt, akinek a politikai összeesküvésektől kezdve a hamiskártyázáson keresztül egészen a nemi erőszakig sok minden összegyűlt a számláján, míg a törvény utol nem érte, és be nem zárták egy niort-i börtönbe. Itt elcsábította a börtön igazgatójának a lányát, Jeanne de Cardhillac-ot, akit teherbe is ejtett, majd feleségül vett. Fiatalabbik gyermekük valószínűleg tényleg a börtön falai közt látta meg a napvilágot, de minden bizonnyal egy kényelmesen berendezett lakrészben, nem pedig egy cellában.

{4} François Michel Le Tellier de Louvois (1641–1691), 1662-től haláláig a francia királyság hadügyminisztere, a modern francia haderő és katonai képzés megszervezője.