Szilágyi Zsófia

Móricz Zsigmond

– részlet –

Kalligram
2024

© Szilágyi Zsófia, 2013, 2024
ISBN 978 963 468 444 2

A szikra

„Kutya nehéz úgy hazudni, hogy az ember nem ösmeri az igazságot.” Esterházy Péter Harmonia caelestis című családregényének sokat idézett, változatosan újrahasznosított (a politikai elemzéstől az interneten olvasható szakítástörténetig számos helyen felbukkanó) nyitómondatát nemcsak azért tettem egy Móricz Zsigmond életútját, életművét és a róla kialakult kép változásait feltárni szándékozó könyv élére, hogy a szoborrá merevedett klasszikus felélesztésében Utószó, szó, szó című esszéjével komoly szerepet játszó író előtt tisztelegjek. De nem is az indokolja az effajta kezdést, hogy Móriczról szólva szinte divat lett Esterházy-idézettel indítani – az eredetileg a Kiserdei angyalok című novellaválogatáshoz íródott, majd 1988-ban kötetben is megjelent, az idő által kifosztott írón töprengő esszéből való A kifosztott Móricz? című tanulmánykötet címe csakúgy, mint Benyovszky Krisztián 2010-es Móricz-könyvének mottója.1 Azért választottam a Harmonia caelestist, mert az Esterházy család múltjával szembenéző regény és egy Móricz-monográfia szerzőjének gondjai rímelnek egymásra, még ha a cél eltérő is. Én a „regényesített”, sokszor szimbolikussá tett életrajzi történéseket és a valóságot szeretném elkülöníteni, arról sem feledkezhetem meg azonban, hogy egy író biográfiája más feladatok elé állít, mintha egy csillagász vagy távfutó élettörténetének megírására vállalkoznék. Hiszen egy írónál sokszor éppen a regényesítés a legérdekesebb, vagyis az, miként jár el az író, amikor anyagnak a saját életét használja fel. Móricz pedig igen sokszor használta alapanyagként önmagát, családját, közvetlen környezetét.

Ráadásul, amikor az életutat úgy igyekszem végiggondolni, hogy az íróvá válást megelőző időkre, sőt, a család Móricz Zsigmond születése előttre visszanyúló történetét is feltárni próbálom, valóban „kutya nehéz” eldönteni, birtokában vagyok-e az igazságnak. Lehetetlen rámutatni a hiteles, egyedüliként érvényes történetre – egy írói pálya esetében azért is látszik indokoltnak történetekről és nem történetről, indulásokról és nem indulásról beszélni, mert ma már világos, hogy nemcsak a szépirodalomban, de az irodalomról folyó beszédben sincs egyetlen történet.2 Az életmű határai is folyamatosan tologathatók, hiszen a kötetekbe zárt életmű mellett létezik egy kéziratos hagyaték is, benne számos regénytervvel, félbehagyott művel – ezek a töredékek sokszor izgalmasabb kérdéseket vetnek fel a korabeli irodalmi elvárásokkal folytatott küzdelemre vonatkozóan, mint a nyomtatásban megjelent, saját korukban sikeres alkotások. Ezt a „láthatatlan életművet” is igyekeztem használni a könyv írása során, sokszor bosszankodva amiatt, hogy Móricz lemondott egyes terveiről, vagy eltöprengve azon, mennyiben alakult volna másképp életének története, ha egyes csomópontoknál más irányba indul el. Fontos felismerése az utóbbi időszaknak és személyesen nekem is, hogy nincs kétely, önreflexió és kitérők nélküli narratíva egy írót tárgyaló könyvben sem – de ettől még, úgy látom, a monográfia mint műfaj nem vált érvénytelenné.

Pedig tudjuk, az életrajzi monográfiák fogadtatásakor gyakran emlegetett gyanú és kétely nemcsak az adatok kezelését, egyáltalán, a tény és a fikció elkülönítésének módját érintheti, de azt a műfajt is, amelyet a könyv szerzője, tudatosan vagy reflektálatlanul, a szépirodalomból kölcsönöz. A klasszikusnak nevezhető, még a 19. században íródott életrajzok felismerhető mintája az egy főhőst középpontjába állító realista nagyregény, ahogy ezt Márton László megállapítja Ferenczi Zoltán 1896-os Petőfi-monográfiája kapcsán: „Én mint bő évszázaddal későbbi olvasó, egyáltalán nem érzem száraznak Ferenczi munkáját, ellenkezőleg, olyan érzésem van, mintha egy korabeli realista regényt olvasnék, melyben a szokásosnál több a jegyzet.”3 Egy korszak uralkodó irodalmi műfajának és egy irodalomtörténeti munkának a szerves összefüggését akár természetesnek is minősíthetnénk, az viszont már különös, hogy az 1950–60-as évek életrajzi kiindulású életmű-értelmezéseit ugyancsak a realista regénnyel vethetjük össze – például a mindentudó elbeszélő jelenlétén keresztül. Az életrajzi monográfiákból kiiktatott kétely lehetne ugyan az olvasó tehermentesítésének udvarias gesztusa (hiszen az olvasó többnyire nem arra kíváncsi, miért lehetetlen egy író életéről beszélni, sokkal inkább azt szeretné látni, miként lehet), de inkább olyan különös omnipotenciáról árulkodik, ami már nem az irodalomtudós tárgyi tudásának, széles körű kutatásainak bizonyítéka, hanem az erőteljes beleélésé, az író lelkébe való szabad bejárásé. Bezeczky Gábor az irodalomtörténet-írásról szóló tanulmányában a „Spenót” ötödik kötetéből éppen Czine Mihály Móriczról szóló fejezetét választja példának, és ennek kapcsán, Márton Lászlóhoz hasonlóan, a 19. századi regényt emlegeti párhuzamként:

„A szereplő belső világában zajló folyamatoknak bizonytalanságoktól és kételyektől mentes kiteregetése a mindentudó elbeszélő kiváltsága. Félreérthetetlenül a mindentudó elbeszélő nyilvánul meg, amikor azt olvassuk, hogy »az írót erősen kötötték az illúziók és saját élete titkos élményei« (195). Számos 19. századi regény alapul a mindentudó elbeszélő konvencióján, de ettől még egyáltalán nem nyilvánvaló, hogy a mesemondásnak ez a típusa teljesen magától értetődő módon kaphat szerepet az irodalomtörténet-írásban.”4

Az Esterházy-idézettel monográfiám szépirodalmi kontextusát is jelezni kívántam: történetmondás kétely nélkül, szöveg egymásra rakódó idézetek és megelőzöttség-tudat nélkül ma már aligha létezhet, az „elbeszélő”, vagyis a monográfus pedig, ha igyekszik is minél többet tudni, nem lehet mindentudó. A monográfia műfaját ugyanúgy folyamatosan újraértelmezésre szoruló kategóriának látom, mint a regényét: nem hiszem, hogy ehhez az értekező műfajhoz feltétlenül az egészlegesség, a komor objektivitás és az omnipotencia kategóriáinak kellene társulnia. Bár, például, ahogy Milbacher Róbert Arany-könyvének mentegetőző bevezetőjéből is kiderül, vannak olyan álláspontok, amelyek szerint nem nevezhetjük monográfiának a műfaj legújabb változatait: „a könyv nem törekszik a monográfia mindent felölelő, abszolút nézőpontjára (és persze szerzőjének könnyen belátható korlátai miatt nem is lenne képes ezt érvényesíteni)”.5 Mégsem érzem túlzott bátorságnak, ha azt mondom: amennyiben regény, mondjuk, Tolsztoj Háború és békéje és Kukorelly Endre TündérVölgye is, akkor lehet monográfia Nagy Péter ötvenes évekbeli Móricz-könyve mellett az is, amely éppen most kezdődik el.

Az Esterházytól vett nyitómondat ugyanakkor nem jelenti azt, hogy a továbbiakban a „posztmodern monográfia” műfaját kívánnám létrehozni: találunk a közelmúltban arra is példát, hogy az effajta szinkronitás nem feltétlenül aratott sikert az olvasók és kritikusok körében. Németh Zoltán Parti Nagy Lajosról (vagyis a posztmodernség emblematikus alakjának tartott íróról) szóló könyve, amely a monográfia megbontására irányuló kísérlet, a poligráfia felé tett lépés kívánt lenni, és leginkább talán Esterházy Termelési regényét tekintette műfaji előképének, nem fogadtatott nagy lelkesedéssel a recepcióban.6

Németh Zoltán kötete (és annak recepciója) kivételes élességgel mutat rá arra, hogy az írói, illetve életrajzi monográfia körül zajló mai viták a műfaj kérdését sem kerülhetik meg, és figyelmeztet arra is, hogy a műfaji határok akármeddig nem tágíthatók. Az életrajzban és az életműben sokáig szükségszerűen jelenlévő kronológia megbontására nem a könyv páros és páratlan oldalainak külön szövegként kezelését látom a célravezető megoldásnak: a kronológiát, így az életrajzi regény műfaji sémáját azonban ebben a monográfiában is felbontom, hiszen élet és életmű egységét nem lehet olyan módon érteni, hogy a lineárisan előrehaladó életutat út menti fákként, bokrokként díszítik a kisarjadó művek. Hiába beszélhetünk Móricznál élet és irodalom szoros egységéről, ha egy-egy életbeli tapasztalat esetleg évekkel, évtizedekkel később hozott létre (vagy hozott létre újra) műveket. Nem szeretném azt a szerkezetet követni, amelyet a Móricz kapcsán ma is, általam is gyakran forgatott és idézett Móricz Virág-könyvek alakítottak ki. Móricz legidősebb lánya, egyben az apai hagyaték első számú gondozója ugyanis alapvetően az időrendiséget követő naplók mentén építette fel saját munkáit – a Tíz év I–II.-ben még a fejezetcímek is pusztán az évszámok. De másik fontos könyve, az Apám regénye sem képes az időrendi egymásutániságtól elszakadni, hiába jelöl ki kérdésköröket. Bár a személyes életünkben természetes, hogy nem tudunk az egyes történések egymásutániságából kilátni, monográfusként nem szerettem volna ennyire azonosulni az író saját nézőpontjával. Ez a könyv ezért lesz egyszerre előrehaladó és körkörös, visszatérésekkel tarkított, belső összefüggésekkel behálózott szerkezetű. Hogy példákkal világítsam meg: igyekeztem megtalálni, mondjuk, azt a pontot az életműben, ahol a színház különösen eleven kérdéssé vált, de aztán Móricz és a színház viszonyának tárgyalásakor az ennél az időszaknál korábbi és későbbi történésekkel is számoltam. Vagy: az 1929 és 1933 közti időszakot, amikor Móriczot különösen foglalkoztatta a kultúra és a barbárság viszonya, úgy, hogy eközben „hazaárulása” miatt támadták és a Nyugat folyóirat szerkesztője is volt, háromszor is végignézem majd, három különálló, bár szorosan összefüggő történetet összerakva.

Az egyes történésekkel egyidőben vagy később született szépirodalmi szövegeket az egykorú naplóval és feljegyzésekkel, illetve a későbbi önértelmezésekkel is szembesíteni kell, nem feledkezve meg azokról a torzításokról, amelyek Móricz utóéletében történtek. Egyetlen példa erre: Móricz diákévei kapcsán ugyanúgy tárgyalom töredékben maradt önéletrajzi regénytrilógiáját, mint a művek születésének kontextusában (hiszen például a Légy jó mindhaláligot a Trianon-élmény feldolgozásához, a Kamaszokat a Simonyi Mária-szerelem kezdetéhez is lehet kapcsolni), nem feledkezve meg arról sem, hogy a Légy jó mindhaláligot Móricz egy Magoss Olgának írt levelében a kommün alatt átélt szenvedéseinek művészi dokumentumaként határozta meg.

Az ezt a könyvet is megalapozó Móricz-tudásunkban sok réteg épül egymásra, ezeket a különneműnek tűnő rétegeket nem volt célom egymástól elválasztott fejezetekbe rendezve tárgyalni. A korábban felhalmozódott tudás (amelyet sokszor alig lehet megfosztani az ideológiai „ballaszttól”), a bajszos, mosolygós, ámde mindig a parasztságért és a nemzetért aggódó íróról az iskolában kialakított kép, az elsősorban helyi közösségekben élő kultusz, mai íróink újraírásai, a Móricz-kortársak és -családtagok visszaemlékezései, és nem utolsósorban a szépirodalmi művekben, tanulmányokban, naplófeljegyzésekben megfigyelhető önanalízis együttesen segítettek a monográfia megírásában. Ugyanakkor a tények és a fikcióképzés közti eligazodásban éppen maga Móricz az, aki megnehezíti a feladatot, de mondhatnám másképp is: ő teszi izgalmassá a munkát. Hiszen Móriczról is elmondható az, amit Szegedy-Maszák Mihály Márairól állapított meg:7 bár az önéletrajziság az egész életművet meghatározza, ennek ellenére vagy éppen ezért az életéről való tudásunk számos ponton megkérdőjelezhető. Az életrajz feltárására is vállalkozó Móricz-monográfia így kizárólag élet és szöveg, napló és szépirodalom, dokumentum és fikció párbeszédének vizsgálatából indulhat ki. És sokszor ezt a párbeszédet izgalmasabbnak találtam, mint egyes műveket önmagukban: így olyan jelentős regény, mint A fáklya, csak a teológiai tanulmányok kapcsán, az életmű egyik csúcsát jelentő Árvácska kizárólag a Csibe-ügynél kerül elő. Ezeknél a műveknél azért is mertem így eljárni, mert mindkettőről számos érdekes elemzés született már előttem is: viszont A galamb papnét vagy A fecskék fészket raknakot, az életmű alig emlegetett darabjaiként, hosszabb elemzés tárgyává tettem.

A monográfus számos feladata közt az egyik legfontosabb azt eldönteni, hol is kezdi el a „sztorit”: az életút kezdetének tárgyalásakor még a Móriczénál lényegesen egyszerűbb pályakezdések esetében sincs könnyű dolgunk. El kell dönteni, honnan indulunk el, mikor kezdődik az író élete? A születés pillanatában? Vagy az írói emlékezetben megőrződött, esetleg a szövegekben feltárt családtörténet lehet a kezdőpont? Netán azt a pillanatot tekintsük kezdetnek, amikor az író, az irodalmi személyiség született meg? Nem mintha ez a legutolsó könnyen definiálható lenne: vajon ez a pillanat akkor van, amikor valaki először rögzíti önmaga és a világ számára – író lesz? Vagy akkor, amikor az első művét megírja? Ha az első műve megjelenik? Esetleg akkor, amikor a világ (az irodalmi közvélemény, az írótársak, az olvasók) írónak ismeri el? Vagy, ha a társadalmi szerepek felől közelítünk: amikor megteremti önmaga számára az írói létformát? Talán mondanom sem kell, Móricz kapcsán nemcsak ezekre a kérdésekre adhatunk nehezen választ, de még az egyes kérdések mögött is tágas, vitákkal tarkított mezők tárulnak fel. A recepcióban nincs egyetértés már abban sem, melyik lenne az a mű, amellyel Móricz „berobbant” az irodalomba: azt hihetnénk, egyértelmű, hogy a Hét krajcár című novellára, annak is első, Nyugat-beli megjelenésére kell gondolnunk, de találkozunk olyan vélekedéssel is, amely szerint az ezt a novellát tartalmazó kötet, vagy a Sárarany című regény, esetleg a Mikszáthról írott nekrológ lenne a határpont.8

Bár nincs olyan életrajzi monográfia, legyen az akár pozitivista, akár az angolszász kritikai életrajz hagyományára épülő, amely az író családját, születését, gyermekéveit ne tárgyalná, mégsem azonos a különböző elméleti alapon álló monográfiákban az a rejtett vagy kimondott cél, amely a kezdetek tárgyalása mögött felfedezhető. Ahogy Bezeczky Gábor megállapítja, a „Spenót” életrajzi fejezeteit elemezve: „Az ilyen felfogású művekben a kezdetek táján mindig vontatottan telik az idő. Az elbeszélés indítása azért lassú, részletező és körülményes, mert az előadott történet – legyen szó akár az író életéről, akár a műveiről – elsősorban kialakulástörténet.”9 Olyan értelemben lesz kialakulástörténet az életrajzból, hogy ebben a felfogásban a műveket a család, a gyermekkor, a környezet határozza meg. Látszólag nem sokban tér el ettől Radnóti Miklós monográfusának, Ferencz Győzőnek az alaptétele, amelynek köszönhetően egy traumaélményre, a gyermekkori bűntudatra és haláltudatra épül fel Radnóti élete és életműve. Ez a kiindulás ugyan sokkal árnyaltabb elméleti és történeti konstrukciókon alapul (hiszen segítségül lehet hívni a traumaelméleteket, illetve Radnóti költészetét összefüggésbe hozni az amerikai vallomásos költészettel), mégis fennáll a veszély, hogy a művek egyetlen pontból magyarázható dokumentumokká alakulnak ebben az értelmezési keretben. Ahogy erre Borbély Szilárd figyelmeztetett: „A dokumentálás erős szándéka […] mintha a verseket is dokumentumokká változtatná. Az élet, a kor, egy gyerekkori trauma (bűntudatból származó haláltudat) dokumentumává.”10

A traumaélmény ugyanakkor, ha nem is egyetlen vezérelvként, de a Móricz-életút kapcsán is alkalmazható szempontnak tűnik: érdekes, hogy az ő esetében a traumákból kiinduló életmű-vizsgálathoz legközelebb egy szinte soha nem emlegetett, pedig már a hatvanas években megjelent kötet áll. Kántor Lajos három alapélményből, „érzéskomplexumból” származtatja az életművet. „Az első a megalázottság, a kiszolgáltatottság élménye”.11 A második Kántor szerint a létbizonytalanság, ami Móricz Bálint vállalkozásainak és bukásainak köszönhető; a harmadik pedig a Janka-élmény: „A Móricz útját ezután keresztező asszonyok csak felidézik az emlékeket, a boldogság és a szüntelen harc élményét, a társra találás és az asszonynyűg, a férfiönzés bonyolult lélektani problémáit.”12 A három „alapélmény” közül legmeghatározóbbnak, az alapvető traumára építő életútleírásnál leginkább használhatónak az elsőt érzem: de nem egyszerűen megalázottságként, inkább kiközösítésként, idegenség-élményként határoznám meg. Ennek a traumaélménynek, a közösségkeresés vágyának, a kiközösítéstől való félelemnek az életútban is számos nyomát találjuk, hiszen az identitáskereséssel is összefüggésbe hozható (például azzal, hogy a polgári Nyugat írójaként dacosan parasztként határozta meg önmagát Móricz, ezzel „megelőzve” voltaképpen a kiközösítést), de ott van számos alkotásában, legkifejtettebben az Életem regényében. Prügyön az apát űzték ki a faluközösségből – tréfából macskahúst etettek meg vele (vagy elterjesztették, hogy azt evett), és utána vele együtt egész családjára ráragasztották a cicmóric csúfnevet. Ez a kiközösítés így íródott meg a harmincas évek végén:

„Mint a zsidók a mozdulatlan nemzetek kellős közepén, hiába bújtak már be a legszebb házakba, a legjobb életbe, a legbiztosítottabb jogi és alkotmányos formákba: megmozdul a tömeg, és egy pillanat alatt visszadühödik farkassá, s széttépi a közéjük keveredett rókát. Más a szőre, más a bőre, más a hangja, más a minden életnyilatkozása. S a tömeg boldog, hogy rájött az igazságra: arra, hogy ez egy másfajta állat, s ha más, akkor szabad széttépni… […] Ebben az órában, mikor e sorokat írom, a magyar főrendiház együtt ül és a zsidótörvény-javaslat utolsó döntését hozza. 1939 ápr. 18. Bennem felrémült a saját életemnek zsidótörvénye, amit a tügyi plebiscitum ugyanilyen szenvedéllyel hozott meg a Móricz-fajta ellen. Az ítélet tömör jelszóban csapott ki s a jelszó ellen semmi védekezés. A számumot nem lehet bölcs szavakkal megállítani. Nincs ellene semmi védekezés, csak az, hogy ki kell várni, míg elmúlik s akkor akik életben maradnak, újra kezdhetik az egész harcot.”13

Ez a traumaélmény azért is lehet különösen fontos egy ma íródó életrajz számára, mert rajta keresztül egy nagy, közös traumával, a zsidóként létezés huszadik századi alapélményével hozható kapcsolatba az a Móricz is, akit a felületes, szenzációra éhes, a korabeli kontextusokat figyelmen kívül hagyó olvasatok hajlamosak antiszemitizmussal megvádolni, például 1919-es naplójegyzetei kapcsán.

Tehát Móricz egyik traumaélménye, a kiközösítés – önmeghatározása szerint – az apjával történtekből ered: már csak ezzel is indokolható, miért tárgyalom részletesen a tényleges születési dátum előtt történteket, pedig nem kívánnék a Bezeczky által leírt, lassú, részletező módon az élettörténetből kialakulástörténetet kreálni. És, hogy arra is válaszoljak, mikor kezdődik egy író élete: egy író többször születik meg (még akkor is, ha nem számolunk a halálát követő újrafelfedezésekkel, vagyis újjászületésekkel), a gyermekkor, a családi múlt pedig voltaképpen csak az újraírásban, a megkonstruálásban jön létre. Móricz az Életem regénye című 1938-as könyvével különösen erősen vezeti (olykor félrevezeti) a róla gondolkodókat, legyenek azok visszaemlékező családtagok vagy irodalomtörténészek. Az ott megalkotott énképet és származástörténetet veszik alapul sokan, kimondva vagy kimondatlanul a regény alaptételeit átemelve, gondolatmenetét követve. Móricz Zsigmond egyik öccse, Miklós például kétkötetes munkájából (Móricz Zsigmond indulása, Móricz Zsigmond érkezése) a másodikat indítja így: „Testvérbátyám Indulása nem volt olyan nagy gond nekem, mint az Érkezése. // Annak a vonalát megadta az Életem regénye, ahhoz nekem csak az íróvá létel szakaszát kellett hozzáillesztenem”.14 De Cséve Anna rövid életrajzának nyitómondata15 is az Életem regényét idézi föl, hiszen az eredethez ugyanúgy a szülőfalu leírását és az ellentétes pólusokat képviselő apai és anyai ágat köti, mint Móricz maga:

„Csécsén egy utca folyik végig, mint Buda és Pest között egy Duna. […] Csak két telek van Csécsén, amely egészen külön s a többitől elkülönült állapotban van. […]

Ez a két ház már kisdiák koromban feltűnt nekem különös fekvésével, s a debreceni kollégiumban megindított diákfantáziával és szépen fejlődő egocentrikus világrend-építéssel, kivételes szerepet szántam nekik. A két ház ugyanis a szüleim háza. Az egyik az apám, a Móricz Bálint öröksége volt, a másik az édesanyámé, a Pallaghy Erzsébeté.

Két pólus, mondtam már nagyon régen, s ebből a poláris helyzetből következtettem ki az egész házasságot szüleim között.

A két pólus között szikra pattant, s lettem én.”16

Az Életem regénye erős hatása azért veszélyes, mert könnyen abba a hibába eshetünk, amelyre Vári György figyelmeztet Ferencz Győző monográfiája kapcsán: azt a könyvet szeretnénk megírni, amelyet az író írt volna meg saját magáról. (Igaz, Móricz csak élete első tíz évét tette meg az Életem regénye tárgyává, így a maradék 53-mal mégiscsak kezdeni kell valamit…) Borbély Szilárd, az írói életrajz műfaji mintájának kérdését is érintve, nem a realista vagy a lélektani regényt látja a Radnóti-monográfia mögött műfaji mintaként, hanem a hagiográfiát, hiszen a könyvet az életszentség fogalma köré érzi szerveződni, sőt, szerinte a Ferencz Győző könyvében megjelenő hős mögött a krisztusi allúziók is felsejlenek. Mindez számomra azért különösen izgalmas, mert Móricz maga a fiatalkori ént megkonstruáló önéletrajzi regény sajátosságának látja, hogy a hős útja a krisztusi szenvedéstörténetet ismétli meg: „Ha egy férfi megírja ifjúkorát, feltétlenül Krisztust teremt magából.”17 A hagiográfia egyébként leginkább azoknál az íróknál aktivizálódhat műfaji mintaként, akiknek a pályája fiatalon tört ketté, így a halál mint áldozat építhető be az életrajzba, akár tényszerűen, akár a kultikus beszédmód segítségével: ilyen Radnóti mellett az éppen krisztusi kort, 33 évet élt József Attila is.

Móricz halálának leírásában valamilyen paradox, szocialista szentté avatás nyomait fedezhetjük fel: az a tény ugyanis, hogy Móricz halála azon az éjszakán (bár nem amiatt) következett be, amikor először bombázták Budapestet, a Rákosi- vagy Kádár-korszakban született életrajzokban a tiltakozás jelévé, egyben az új világ üdvözlésének szinte akaratlagos gesztusává változott. (Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a közvetlenül Móricz halála után született emlékező szövegekben, így az egymástól nagy szemléleti, írói távolságban lévő Márai Sándoréban és Kodolányi Jánoséban is, eltérő kifejtettséggel és érzelmi hőfokon ugyan, de megjelenik Móricz halált megelőző szenvedéseinek, a méltatlan üldözésnek, a mellőzésnek, a halál utáni szükségszerű rehabilitálásnak – „szentté avatásnak” – a gondolata.) De Móricz halála még – legalábbis ebben a könyvben – messze van. A Péter-Pál napján ünnepelt születésnap sokkal közelebb: ez a dátum az önmítoszteremtésben az aratás kezdeteként Krisztus születésének pogány „változata” lett – így tette meg Móricz, a születés pillanatának szimbolikusságát hangoztatva (hiszen ráadásul épp délben és vasárnap volt a nevezetes esemény) az első lépést ahhoz, hogy az ifjúkorát megírva „Krisztus teremtsen magából”.

Kétségtelen, hogy könnyen félrevezetheti az Életem regénye az életműről gondolkodókat, hiszen ennek a műnek a végén Móricz egy nagyvonalú gesztussal minden regényét önéletrajzivá emeli:

„Újraéltem egész életemet.

S nem kívánok többé magammal foglalkozni.

Tízéves koromig több történt velem, mint azóta ötven év alatt.

Írhatnám még világ végéig, az életem végéig. Minek. Ennél többet nem mondhatok magamról.

A többit a regényekben megírtam.”18

Miközben azt sem hiszem el neki, hogy minden egyes regényét életrajziként kellene olvasni, azt sem tartottam járható útnak, hogy a műveket pusztán eseményekként kezelve írjam meg Móricz életútját. Számomra nincs értelme a műveket kirekesztő írói biográfiának: ha íróról írunk életrajzot, akkor az élettények mellett legalább annyira izgalmas az is, mivé alakultak az egyes történések, élmények az életműben, hogy torzultak el vagy misztifikálódtak. Móricz kezében pedig már olyan alapvető adatok, mint a születés időpontja, gyúrható anyaggá változtak.

De a ködösítés és jelképteremtés ellenére mindenkinek van születési dátuma és helyszíne: a lexikonok például nehezen tudják azt a kavarodást érzékeltetni, ami Móricz körül már itt feltárható. Móricz Bálint és Pallagi Erzsébet elsőszülött fia valóban 1879 nyarán született, a ma Tiszacsécse nevet viselő kicsi szatmári faluban. A további részletek tárgyalásakor viszont már nem kerülhetem el a legendaoszlatást, és a valószínűsíthető tények ütköztetését a szépirodalommal, az önmitizálással, és a szocialista korszak szimbólumteremtő buzgalmával.

Péter-Pál napja?

Az író csak saját irodalmi megszületését képes alakítani, a megszületését időzíteni senki sem képes, bármennyire kapóra jönne később egy jelképes dátum. Örülhet az író (és a vele foglalkozók) az olyan szerencsés és különleges jelentőségűvé tehető születési dátumnak, mint a január elseje Petőfi Sándornál, vagy a virágvasárnap Kosztolányi Dezsőnél. Igaz, Kosztolányi esetében elsősorban az édesapa volt az, aki ennek a napnak a kiemelt jelentőségét újra és újra megerősítette a fiában. Kosztolányi példája is mutatja, hogy önmagában egy születési dátum (természetesen) semmit nem jelent, csak akkor, ha történetet építünk köré és szimbolikussá tesszük:

„»Édes fiam, hétfőn, március 29-én, reggel fél nyolc órakor töltöd be életed 41-ik évét. Március 29-e, 1885-ben, mikor születtél, éppen virágvasárnapra esett. Szép, enyhe, verőfényes tavaszi nap volt. Vidáman, reményekkel telten állottunk az ágy körül, melynek párnái közt aludtad első, édes álmaidat.« […] Amikor Kosztolányi Dezső, a költő, még diák volt s a szülei házában lakott, édesapja, minden március 29-én kora reggel benyitott a gyerekszobába s a fönti köszöntő levél szövegéhez hasonló szavakkal közölte fiával születése körülményeit, sohasem feledkezve meg a verőfényes, szép virágvasárnapról […].”19

Kosztolányinál azonban nincs olyan kavarodás a dátumok körül, mint Móricznál, akinek vállalt és hangsúlyozott születési dátuma, a június 29-e, kizárólag a családi emlékezetben őrződött meg, az iratokban és az anyakönyvekben nem.20 Hivatalosan az író a jelentésessé nem tehető július másodikán született, legalábbis minden papírjában ez, vagy keresztelésének dátuma, július 5-e szerepel. Nehéz helyzetben van tehát az irodalomtörténész, hiszen nem járhat el úgy, mint az élete első időszakára visszaemlékező író, aki határozottan az emlékezetet helyezte az írásos adatok elé, annak ellenére, hogy tisztában volt az emlékezet működésének különösségével:

„Mikor írni akartam ezt az életírást, az volt a szándékom, hogy egy vonallal sem írok többet, mint amit az élet belém dobott. Nem is végeztem helyszíni kutatásokat. Csak a községek papjainak írtam – hiszen úgyis, az állam érdekében, éppen mindenkinek össze kellett gyűjtenie az okmányait –, hogy egyúttal közöljék az elődeimről szóló adatokat is. És egy fehérgyarmati ügyvéd volt szíves kikeresni a csécsi árverés emlékére vonatkozó telekkönyvi bejegyzéseket. De nem akartam elmenni a helyszínre, nem akartam, hogy a mai érett fővel bíráljam el a mások szájában hiányosan megmaradt emlékeket: éppen azt akartam, hogy kibányászom magamból azt, ami benn van. Még az analízist sem akartam, de ki nem kerülhettem valamennyire: az ember keres, kutat, egyszer csak feltorlódik a miért gátja s azon át kell mászni…”21

Első, a későbbi munkáinál sokkal alaposabb, tárgyszerű,22 még nem a regények nyelvéhez és felépítéséhez közeledni kívánó könyvében Czine Mihály is kétségét fejezte ki (igaz, csak a kötetzáró jegyzetekben) a Péter-Pál napján, vasárnap történt születéssel kapcsolatban:

„A tiszacsécsei református egyház anyakönyve szerint Móricz Zsigmond 1879. július 2-án született, és 1879. július 5-én keresztelték. A bejegyzés pontosságában aligha kételkedhetünk. Kevés gyermek született Csécsén – Móricz Zsigmondot jegyezték be hetedikül abban az évben –, a pap is józan életű volt. Móricz Zsigmond iskolai irataiban július 2., ritkábban július 5. van bejegyezve születésnapjaként. Móricz Bálintné szerint első fia 1879. június 29-én született.”23

Nemcsak az érthető nehezen, miért szerepel az iratokban a július 2-a, de az is gyanút kelthet bennünk, íróilag milyen jól használható a Móricz által valódinak tartott születési dátum: olyan ez a június 29., mintha az írói életmű része lenne. A konstruáltságot megerősítheti (és még inkább erősítené, ha nem az adatok tekintetében meglehetősen megbízhatatlan testvér, Miklós írta volna), hogy Móricz nem mindig a június 29-ét adta meg születési dátumként:

„mellékeli hozzá [egy levélhez és két vershez], Elek Artúr, vagyis az Antológia kérésére az életrajzát is és abban születésnapjaként 1879. június 30-át adja meg. Vagyis 1910-ben még ő sem tudja, hogy Péter-Pál napján született volna! Ez neki későbbi meghódolása népe előtt. De eszerint a »családi hagyomány« is csak későbbi eredetű lehet.”24

Az Életem regényében már az aratás kezdetének pogány ünnepeként írt erről a napról Móricz, hozzátéve, hogy kálvinista, vagyis a szenteket el nem ismerő, a „bálványimádástól” egész életében iszonyodó édesanyja25 Pétert és Pált az általa gyártott családi mitológiában „kiemelte” a szentek karából, mivel ők hozták el számára elsőszülött fiát:

„hogy igazolja magát, egész pogány hitet alkotott, hogy Péter és Pál nem is voltak zsidók, ezek a mesékben a Jézus magyar kísérői voltak. Magyarok, ezért lett az ő napjuk a magyar aratási nap. Ezen a napon állanak búzába, ha esik, ha fúj. Ha az időjárás nagyon elkésett, akkor a Péter-Pál lova mérgesen nyerít végig a mezőkön. Roppant büszke volt azért édesanyám, hogy a fia éppen egy ilyen neves napon lett a világra. Pláne, hogy ebben az évben Péter-Pál még vasárnapra is esett. Dupla ünnep s hozzá: délben tizenkét órakor lett meg a gyerek.”26

Nagy merészség kellene hozzá, hogy ezt a sokszorosan szimbolikus dátumot vitassam. Dokumentumokat nem is tudok szembehelyezni vele, pontosabban minden irat azt igazolja, hogy nem Péter-Pál napján született Móricz27 – talán az egyetlen családi Bibliát, annak is az utolsó oldalát kivéve, amelyet saját szememmel nem láttam, csak Móricz Miklós emlékeit ismerem róla. Ezt a Bibliát Pallagi Erzsébet „nászajándékul kaphatta”, és itt gyűjtötte a családi adatokat: „nem a keresztlevelet nézte meg, ha adat kellett neki a gyermekeire vonatkozóan, hanem ezt a könyvet”.28 Kétségtelen, hogy Móricz egész életében Péter-Pál napját ünnepelte születésnapként: nem azt várta, hogy felköszöntsék, ő adott ajándékot szeretteinek, gyakran írt ilyenkor ünnepélyes leveleket lányainak, kezdett bele újabb regénybe. Utolsó születésnapja, az 1942-es kapcsán idézi Móricz Virág a következő naplóbejegyzést:

„1942. VI. 29. P. Pál

Évem 63
Holtom még nem várom”29

Annak, hogy Móricz épp Péter-Pál napján szeretett belefogni egy-egy nagyregénybe, nemcsak az lehetett az oka, hogy leginkább a forróságot kedvelte, a nyári melegben tudott legjobban dolgozni. A kizárólagosságot állító kijelentései („Csak nyáron tudok irni – meséli. – Minden nagy munkámat nyáron irtam.”30) mögött a parasztíró-imázs építésének szándékát is felfedezhetjük, pontosabban annak jelzését, hogy bár elismert, polgári életet élő író lett, paraszti eredetére mindig emlékeztetni kívánta olvasóit. Feltehetőleg azért is, mert az általa bejárt út éppen ettől lett igazán lenyűgöző – az effajta kijelentések ugyanis leggyakrabban a polgári, városi közönségnek szóló lapokban, például a Színházi Életben bukkantak fel. Az idézett mondat a nyári munkáról, vagyis arról, hogy az író is csak akkor tevékenykedik igazán, amikor a legfontosabb paraszti munka, az aratás zajlik, egy olyan interjúban jelent meg például, amelyhez hasonló a Színházi Élet több nyári számában is olvasható volt, s ahol a leányfalui villanegyed nyári hétköznapjairól tudósítottak. Ahogy a cikkből kiderül, „Pekár Gyulának, Szászy államtitkárnak, Delmár Walternek, a kiváló autóbajnoknak” is volt itt „kúriája” – ezzel az úri környezettel képezett tehát tudatosan kontrasztot a szimbólumokkal saját születését és életritmusát is a paraszti világhoz kapcsoló Móricz.

A június 29-i születésnapnál tehát keresve sem találhatott volna jobbat – miért nem ez a dátum szerepelt az irataiban mégsem? Lehetséges, hogy hivatalosan csak július 2-án jelentették be a gyermek megszületését, és ennél korábbi dátum nem kerülhetett a papírokba? Ha így volt is, a dátumok körül biztosan nem stimmel valami. Az is gyanús, hogy a Móricz Zsigmond után megmaradt, részben általa és a családtagok által készített, részben az egykori sárospataki, prügyi református lelkipásztorok által kiállított családi ívekben31 kizárólag az íróvá vált családtag születési dátuma szerepel többféleképpen.

Az Életem regényében arról olvashatunk, hogy a születés napja után egy héttel, az istentiszteletet követően, azaz vasárnap, a háznál történt meg a keresztelés: akkor viszont július 6-a lenne a helyes dátum, és nem július 5-e, ami szombatra esett 1879-ben. Az időpontok körüli kavarodás oka talán az a kezdeti ijedelem lehetett, amelyről Móricz Zsigmond maga nem, csak öccse, Miklós számolt be, emlékező könyvében nagybátyját, Nyilas Józsefet idézve:

„De azt tudom, hogy nagy baj volt, mert Erzsi nagybeteg volt, nem is eszmélt. Kétségbe voltam esve, mert annyira szerettem Erzsit, hogy szívesen meghaltam volna érte, és ő is úgy szeretett engemet…

Nem mentem ki többet mellőle. Édesanyám a kezét tördelte, arra nem emlékszem, hogy Bálint otthon volt-e vagy nem, nem láttam, csak azt tudom, hogy a kisfiút többször odatették mellé, hogy szopjon. Nem szopott, nem jött semmi tej. Próbálták pohárral, mindennel, nem indult meg a tej. A gyerek miatt is meg voltak ijedve. Már Erzsi feleszmélt, de se orvos – akkor ugyan még eszébe se jutott az orvos az embernek, különben édesanyám volt az orvos – egyszer úgy emlékszem, talán másnap, azt mondja nekem édesanyám: »Jóska, próbáld meg megszíjni az Erzsi mejjét, mert meg talál halni Erzsi is meg a gyerek is…«

Csak édesanyám volt bent, mindenkit kiküldtek, én megszíjtam erősen mind a kettőt, és megindult a tej. Akkor láttam édesanyámat, hogy erősen örvendezett, és a gyerek akkor már tudott szopni. És én boldog voltam, hogy megmentettem két életet…”32

Az emlékezés természetéből következően nem tudjuk meg, mennyi idő telt el ebben az aggodalomban, meddig tartott a tejtermelés meg nem indulása miatti láz Pallagi Erzsébetnél. Érdekes, hogy az eset nem került be az Életem regényébe (igaz, csak az anya emlékeként lehetne felidézni, de vannak ilyenek a könyvben szép számmal), holott szimbolikussága, különös barbársága miatt olyan, mintha Móricz maga írta volna. És jól is rímelt volna erre az esetre:

„Egészen elvadultam. Határozottan vérszomjas lettem. Akkor volt az is, éspedig az utolsó nyáron, már nyolcvanötben, mikor már nagy fiú voltam, s tudtam, hogy tilos és szörnyű dolgot csinálok, amit nem volna jó, ha valaki meglátná s megtudná – mikor megszoptam a tehenet.

Este volt, fejés előtt. A tehén hazajött a csordáról, s minden lépésnél elcsöppentett egy kövér cseppet. Édesanyám is szoptatott eleget, láttam, s nekem hirtelen mohó és vad kívánságom volt, meg akartam harapni a tehén tejét. Tisztán él bennem ahogy vadul és dühödötten beszöktem utána az ólba, még meg se volt kötve s alábújtam és azt a nagy kövér rügyet a számba vettem s megszívtam. Olyan erősen jött a tej, hogy elöntötte a ruhámat s a torkomra futott és prüszkölve, köhögve kellett kiugranom alóla. Meg is ijesztett, mert a nagy marhafejét visszafordította rám, s kiöltötte azt a lilás, érdes, roppant nyelvét, mire megrettenve elfutottam.

Soha senkinek meg nem vallottam, de azután sokáig érzéki rokonságban éreztem magam a tehénnel, a bornyúval, a szarvasmarhával, s ez az érzés egészen más volt, mint a lóval, vagy bármi más állattal való viszonyom. A tehén még ma is valahogy anyai lény nekem. Ez az egy mozdulat örökre hozzáköt az állati léthez, sőt erotikailag érdekelt vagyok.”33

Móricz tehát mintha uralni akarta volna saját születési dátumát is – hiszen a kereszteléskor kapott nevét is szimbolikusként kezelte. Amikor az Életem regényében megkísérelte leírni a családi hagyományból kinövő személyiségét és az írósághoz vezető útját, voltaképpen saját, valódi nevét minősítette „álnévnek”. Azt állította ugyanis, hogy ha a falu hétköznapi rendje szerint a család Péter-Pál napkor érkezett elsőszülöttje a Péter és a Pál nevet kapta volna a keresztségben, neve sokkal jobban lefedné írói lényét, mint a Zsigmond. A Zsigmond név viszont ugyanúgy szimbólum volt, az édesanya útjának szimbóluma:

„Mulatságos, hogy édesanyám számára éppen a nagy parasztmunka indító napja volt ez a válaszúti pillanat: hogy fiát a parasztságnak minden jelétől lemossa. Ezért nem kellett neki sem a Peti, sem a Palkó s mikor harminc év múlva vitatkoztam vele, hogy milyen jó volna most nekem, ha mind a kettőt megkapom s Péter Pál vagyok – tágra nyílt szemmel nézett rám s csak annyit mondott: Hm…”34

Móricz úgy vélte, íróként már nem lenne szüksége a parasztságból kiválást jelző keresztnevére, mert a paraszti sorból írói mivolta, egész munkássága önmagában is kiemelte. Így a Péterrel és a Pállal éppen elhagyott eredetét, a valójában az első pillanattól kívülről szemlélt faluhoz tartozását jelezhetné. Azt is hozzá kell tennem ugyanakkor, bármennyire szép is ez a történet a váratlanul felbukkanó, az egyediséget jelentő Zsigmond névről, nem egészen igaz: a kéziratos hagyatékban fellelhető családi feljegyzésekből kiderül, Zsigmond már volt az írót megelőzően is a Móricz családban, ahogy Pál is: Péter viszont egyáltalán nem.35

A keresztelés tehát megtörtént július 5-én (vagy 6-án), Móricz Zsigmond szülőházában. Az ennek tényét jelző emléktábla ma a tiszacsécsei református templomon látható, a születést hirdető pedig egy olyan aprócska, nádfedeles kis parasztházon, ahol az író biztosan nem született. Vagyis nemcsak a születés és a keresztelés dátuma, de az élet kezdetének helyszínei körül is akad tisztáznivaló.

Megtévesztő emléktáblák

Ha valaki ma ellátogat Tiszacsécsére, a trianoni határrendezés következtében az ország legkeletibb végére került, de a centrumtól 1920 előtt is nagyon távoleső faluban két helyen talál emléktáblát. A református templomon, ahol nem keresztelték meg a nagy magyar írót, illetve azon a nádfedeles kis parasztházon, amelyet ma már, a Fehérgyarmaton tevékenykedő Móricz-kutatónak, Hamar Péternek köszönhetően csak emlékháznak vagy tájháznak, de nem szülőháznak neveznek. Igaz, az emléktábla nem került le a homlokzatról – sajnos, már nincs is hova tenni, mivel Móricz valódi szülőháza, a tornácos, gangos, zsindelytetős Pallagi-ház megsemmisült, lebontották. S hogy miért van jelentősége a születés pontos helyszínének? Mert a kicsi, nádfedeles, alacsony házikó sugalmaz valamit: a szegénységből, paraszti sorból indult író képét égeti bele a látogatóiba, és mindazokba, akik könyvekben, képeslapokon, hűtőmatricákon találkoznak a házzal.36 A magyar közoktatás amúgy is nagy hatékonysággal köti hozzá íróinkhoz a szegénységet, a szenvedést és a nyomort. Nézzük meg, milyen empirikus tapasztalatokról számol be Milbacher Róbert:

„minden alkalommal megkérdezem az új hallgatóktól […], hogy milyennek képzelik Arany szülőhelyét, amire kivétel nélkül azt a választ kapom, hogy pici falucska lehetett. És amikor felvilágosítom őket arról, hogy Szalonta bizony már akkoriban is tízezres város volt, látszik rajtuk, hogy nem nagyon hisznek nekem, és legfeljebb a tanár-diák viszonyba kódolt fékek tartják vissza őket attól, hogy lehülyézzenek.”37

A szocialista időszak Móricz-kutatása nem elégedett meg azzal, hogy az ideológusaival meséltessen a nyomort bizonyító szülőházról. Bár ez is megtörtént:

„A falu utcájának abban a sarkában, ahol az, szinte megriadva az előbukkanó Tiszától, hirtelen elfordul, áll egy picike, magas szalmatetős ház: Móricz Zsigmond szülőháza. Egyszerű, nagyon is egyszerű paraszti hajlék, amelynek nyílt tűzhelye, tenyérnyi ablaka s a látogató fejét fenyegető mestergerendája az évszázados paraszti nyomorról, éhezésről és fázásról, jobbágyi kiszolgáltatottságról mesél – de most már örökre mesél minden látogatónak arról is, hogy itt született az elnyomott és az elnyomatása elleni küzdelemre készülő magyar nép egyik legnagyobb írója: Móricz Zsigmond.”38

Hogy a ház „mesélni” tud, vagyis önmagán túlmutató jelentőséget kaphat, ebből a részletből is nyilvánvaló. Nagy Péter kötetének első változata akkortájt íródott,39 amikor a házacskára rákerült az emléktábla – érdekes, hogy évekkel később, 1960-as könyvében Czine Mihály már nem tudta (nem akarta?) meghatározni, hol is születhetett az író: „Bizonytalan az is [a születés időpontjához hasonlóan – Sz. Zs.], hogy melyik házban született Móricz Zsigmond.”40

Az ötvenes években íródott Nagy Péter-könyv és az emléktábla 1952-es felavatása egy olyan korszak dokumentumai, amely nagy erővel, ha kellett, a tényeket meghamisítva alkotta meg saját szimbólumait és a „szentjeit”, azaz az előképeit. Ennek a sokszor hamisítással együttjáró buzgalomnak az eredményei a visszamenőlegesen cenzúrázott (Szörényi László kifejezésével: delfinizált41) művek, köztük több Móricz-alkotás ugyanúgy, mint a tudatosan nem a kellő helyre kitett emléktábla, esetleg az újratemetések. Míg Móricznak a születését, addig József Attilának a nyugvóhelyét igyekeztek a „maguk képére” formálni a korszak ideológusai: nem véletlenül éppen kettejükét, hiszen József Attila a munkásosztály, míg Móricz a szegényparasztság képviselőjeként lett elgondolva ebben az irodalomfelfogásban. Móricz emléktáblájának felavatása 1952 őszén volt. A másnapi Néplap a következőképpen tudósított a nagy eseményről:

„Szeptember 7-én reggel és délelőtt valóságos zarándoklás indult meg Tiszacsécse felé az ország, a megye minden részéből. Különvonatok, autóbuszok vitték a dolgozókat, autók, motorok, kerékpárosok hada sietett a tiszaparti, határmenti kis község irányába. A közeli falvakból szekeres, gyalogos parasztok igyekeztek Móricz Zsigmond, a nagy magyar író szülőfaluja felé.”42

Az emléktábla-avatás idején még állt a zsindelytetős, tornácos, a falu átlaga fölötti életnívót mutató Pallagi-ház is, ahova (Czine Mihály állításával ellentétben)43 sem 1929-ben, a Móriczot díszpolgárrá avató ünnepségek idején, sem később nem került emléktábla. Ma már egy másik ház áll a telken, amely előtt 2006. július 7-e óta díszkapu jelzi: itt állt a valódi szülőház. Hogy mi volt vele a baj 1952-ben, amikor a házban élők leszármazottai szerint még a fákat is kivágták a ház elől, hogy jól látszódjék majd az emléktábla? Nemcsak az, hogy ennek a háznak a fényképével nehezen lehetett volna igazolni, hogy Móricz szegényparaszti nyomorból indult, de az is, hogy akkoriban egy kulákcsalád élt ott, akik aligha részesülhettek abban a kitüntetésben, hogy egy „megszentelt” épületben lakjanak. 1998-ban mesélte el az 1952-ben, még az ünnepség előtt Tiszacsécsére Cseres Tiborral és Sarkadi Imrével együtt ellátogató Kiss Károly, miként derült ki számára is az, hogy nem a megfelelő helyre került a szülőházat jelző tábla:

„Egyik nap megismerkedtem Kiss Bertalan bácsival, Tiszacsécse legidősebb, akkor 78 esztendős lakosával, Móricz Zsigmond gyermekkori játszópajtásával. Ott nézelődtünk a már csaknem újraépült vályogháznál, frissen meszelt fala vakítóan fehérlett, szalmafedele is csaknem elkészült. Nézte-nézte Berti bácsi, majd megszólalt: »Nem itt született Zsiga, Móriczék soha nem laktak ebben a házban.« Nem nagyon kellett kérlelnem, elballagtunk szépen a templomhoz, s megmutatta a takaros tornácos házat, Móricz Bálint hajdani portáját. Akkor éppen az egyik nagygazda tulajdona volt. Cseres Tibornak, amikor a titok végére akart járni, valamelyik megyei nagyság elmagyarázta, politikai hiba lenne, ha egy kulákház falára kerülne a szegényparasztság írójának emléktáblája.”44

Ez a bácsi ugyanakkor más írásban is felbukkan, és (nem a bizonytalanság fokozása, hanem a kételkedés magyarázataképpen mondom) egyszerre a „nagy idők tanújaként”, valamint színes fantáziájú emberként határoztatik meg. Ha valakit Háry Jánosként emlegetnek a faluban, nem biztos, hogy a leginkább megbízható tanúként fordulhatunk hozzá:

„Mikor Móricz gyerekkorának kortársait keressük, a hetvenhétéves Kis Bertalanhoz küldenek. Ő az egyetlen csécsei paraszt, aki még ma is fehérrojtos gatyaszárban jár, mint egykor Móricz apja, Móricz Bálint is. Élénk képzeletű és beszélőkedvű ember (a faluban Háry Jánosként emlegetik) […]. Egy esztendőben született Móricz Zsigmonddal, jól emlékszik a Móricz-családra, az írót az 1929-es ünnepélyen látta utoljára.”45

A politikai indíttatású hamisításban mára talán nem is az az érdekes, hogy egykor megtörténhetett, sokkal inkább az, hogy a Móricz-képünket alakító hatása mennyire tartósnak bizonyult. (Ahogy az egykor ideológiai okokból csonkítva megjelent Móricz-művek is ott vannak a könyvtárakban és a könyvesboltokban.) A manipulálásról gondolkodva azonban arról sem feledkezhetünk meg, hogy már a kommunista, szocialista időszak előtt kiigazítandó tévedésnek tartotta Erdei Ferenc azt, hogy Móricz paraszti származású lenne, vagyis a parasztíróvá alakítás nem a szocializmus idején kezdődött:

„Hamis nézet, hogy Móricz Zsigmond parasztivadék, aki gyermekkori élményekkel merült meg a paraszti világban és innen nőtt bele a középosztályba, ahonnan a többi irodalmi tájakat is, meg a történelmi multat is megközelíthette. […] Röviden szólva valódi középosztályi pálya ez, s a paraszt apától származó Móricz nevét akár föl is cserélhetnék a papkisasszonyanya berettyóújfalusi Pallagi, prédikátumos nevével. […] ez a középosztályi vonal éppen akkor süllyedt alá a paraszti világba, amikor a magyar középosztály tökéletesen elromlott, alulról elszakadt a paraszt néptől és fölfelé egy hamis nemzeti-úri világba tokosodott be. A Móricz, helyesebben Pallagi família elkerülte ezt a romlást és a régebbi középosztály szebb hagyományait vitte magával a csécsei falusi parasztvilágba. […] Móricz Zsigmond tehát ebben a paraszti emigrációban élő középosztályiságban nevelkedett föl és innen indult pályája végeredményben társadalmonkívüli árvaságban kavargott tovább az úri középosztály, a Nyugat modern polgársága és a falukutatással föltámadt paraszti-népi értelmiség között.”46

Ebben a szociológiai leírásban nemcsak arra érdemes figyelni, hogy már 1945-ben bizonygatni kellett, Móricz paraszti származása a legkevésbé sem egyértelmű, de arra is, hogy ugyanaz a kategória, az árvaság bukkan fel benne, amelyet Móricz az apja személyiségének alakulásában döntőnek érzett.

Látjuk, hogy a parasztíró-képet nem, vagy nem pusztán a műveken és a róluk született értelmezéseken keresztül kívánták alakítani, hanem az ezek szerint döntőnek minősített származás manipulálásával. Ez az ideológiai hamisítás ugyanakkor egyfajta önmitizáláson, illetve a szülőfalu építette kultuszon alapulhatott, hiszen már az 1929-es, az író ötvenedik születésnapjára rendezett ünnepségnek voltak olyan tárgyi emlékei, amelyek a kijelölt szülőházhoz hasonlóan erősen kétségesek. Így írt az Életem regényében az akkor ajándékba kapott bölcsőről:

„A bölcső még ma is megvan. Most kilenc éve adta ajándékba Tiszacsécse községe, mikor díszpolgárává választott. A közvélemény szerint ezt édesapám maga csinálta. De nem tudok ráismerni. Kilenc év alatt se szoktam meg. Nagyon formásnak, csinosnak találom: elhiszem, hogy ez volt a bölcsőm, de abban kételkedem, hogy édesapám saját kezűleg csinálta volna. Ha édesapám ilyen takaros és gondosan megcsinált bölcsőt tudott volna fabrikálni, akkor aligha van ez az egész regény.

Édesapám képes lett volna fél óra alatt összeütni egy bölcsőt, de éppen ez hiányzott belőle, a falu lelke, hogy aprólékosan és gondosan gyalulgassa, késelje és farigcsálja a bölcső minden alkatrészét. Ezt a bölcsőt egy, a falu törvényei szerint élő és gondolkodó paraszt csinálta s édesapám az nem volt soha. Egész életében hiányzott belőle a műgond. Ideiglenes dolgokkal pótolt mindent: »jó van a már«. Csak éppen megtegye, s róla a felelősség elmúljon. Hamar, hamar, essünk túl rajta.”47

Miként 1952-ben az emlékház, úgy 1929-ben a bölcső is a paraszti származást támasztotta volna alá: Móricz viszont ekkor még a tárgyi emlék mellé állíthatta a saját apa-képét, a paraszti sorból minden erejével kiemelkedni igyekvő Móricz Bálintét. Ha még hátrébb lépünk az időben, azt láthatjuk, hogy a születés ténye körüli szándékos hamisítás is éppen az író apjának, Móricz Bálintnak a munkálkodásával függ össze: a család életének első időszakára, vagyis az elsőszülött Zsigmond születése körüli évekre tehető gyarapító, és egyben meglehetősen zavaros tulajdonviszonyokat eredményező tevékenysége kellő alapot adott a szülőház körüli machinációhoz. Hiszen Móricz Bálint ingatlanvásárlásait valóban nem egyszerű követni – már csak a kuszaság miatt sem volt nehéz rámutatni egy csécsei házra, amely akár a családé is lehetett volna. Tiszacsécsén ugyanis három ház volt egykor a család tulajdonában. Az egyik Móricz Bálint szülőháza: ez a falu kóródi végén állt, ma a Kossuth utca 6. számot viselné – a korán árvaságra jutott Móricz Bálint apai öröksége volt ez, amelyet aztán eladott a községnek iskola céljára. A másik az a ház volt, amelyet Móricz Bálint az édesanyjának és az asszony második férjének telkére épített, amikor a házasságkötésre készült, és ki akarta „üríteni” saját házát, ahol akkor még anyja, mostohaapja és féltestvére is ott élt. Ez a ház, az első, amelyet Móricz Bálint maga épített (vályogból), a „sikátorban”, a mai Petőfi utcában állt – 1878. május 28-án költözött be a család, két nappal Móricz Bálint és Pallagi Erzsébet esküvője előtt. Az ifjú pár már a saját házában, mindkettejük anyjától külön, kettesben kezdte meg közös életét. De ez az állapot nem tartott sokáig: Pallagi Erzsébet anyja, Nyilas Katalin, az özvegy papné, aki (legalábbis a családi emlékezetben megőrződött történetek szerint) lánya házasságának kiötlője is volt, kezdettől azt kívánta, hogy a veje és lánya vele együtt lakjék, az ő udvarában gazdálkodjanak. A falu szokásjoga is azt kívánta, hogy a házaspár első gyereke az anyai házban szülessék meg – így a házaspár átköltözött még Zsigmond születése előtt a ma a Kossuth utca 93. számmal jelölt, most már emlékkapuval is megtisztelt telekre, ahogy erről Móricz egy 1928. május 15-én Orosz Kálmán lelkésznek írt levelében is olvashatunk: „az édesapám már az első évben átvette anyai nagyanyámnak, Pallagi Józsefnének birtokát s beköltözött a falu túlsó végén levő Pallagi házba, s itt születtem én.”48 És miért nem azonnal az írót magát „kérdeztem meg” arról (ez így túl költői, tehát: miért nem a tőle megmaradt írásos emlékekben kutattam), melyik is az ő szülőháza? Egyrészt azért nem, mert az önmitizálás, ahogy ezt már a születési dátumánál láttuk, nem volt idegen tőle, másrészt azért nem, mert saját születéséről mindenki csak közvetett emlékekkel rendelkezik, harmadrészt pedig azért sem, mert az ezt a vallomást tartalmazó levélben is van félrevezető adat, épp a Pallagi-házról: „Ez a ház tehát az, amelyet az én szülőházamnak kaptam a végzettől. Ezt a házat vette meg a község később községházának s így én mindig büszkén gondoltam arra, hogy úgy apai, mint anyai ősi hajlékunk a közönség [sic] céljára szolgál.”49

Ismét gyönyörű szimbólumra talált rá Móricz: iskolává és községházává transzformálódott családja jogosan töltötte el büszkeséggel, és ehhez csak egy kis tévedésre volt szükség. A Pallagi-ház telkén ugyanis sosem épült községház:

„Amikor Nyilas István megvásárolta a testvére gyerekei részére a telket a milotai faluvégen, a 114. sz. tulajdoni lapra a vételt úgy jegyezték be, hogy az az 58. és 59. helyrajzi számú telekre vonatkozik. Később, valamikor 1885 után, a község megosztotta a területet, az 58. számút – rajta a szülőházzal – eladta, és az 59. számú telken építette fel a községházát. A faluban élő öregek egybehangzóan, egymástól függetlenül állítják, hogy a szülőház sohasem volt községháza. A községháza ott állt, ahol ma a tűzoltó-szertár és a bezárt tejcsarnok van, a 20. század elején készült kataszteri térkép szerinti 59. hrsz. telken, a szülőház közvetlen szomszédságában.”50

A tiszacsécsei ingatlanviszonyokban tett nyomozás végén már csak egy kérdés maradt: hogyan kerülhetett képbe az 1952-ben szülőháznak kinevezett házacska? Czine Mihály például a ház akkori lakóira hivatkozik bizonyítékképpen – Hamar Péter nyomán viszont tudható, hogy az ötvenes évekbeli tulajdonosok, Magos Gusztávék aligha mondhattak bármit is Móricz Bálintról, hiszen még felmenőik sem találkoztak vele, ugyanis 1900-ban lettek tulajdonosok, amikor a Móricz család már messze járt. Az a legvalószínűbb, hogy a ház kijelölése magas szintű politikai döntés eredménye volt, a tiszacsécseiek pedig elhitték azt, amit hinniük kellett. De a Móricz-képünket mindmáig erősen alakító ötvenes évekről még egy adalék, elsősorban azoknak, akik ezeket a sötét, diktatórikus éveket egyneműeknek és könnyen megérthetőnek képzelik: már 1957-ben megjelent olyan szaktanulmány, amely az emléktábla és a szülőház vonatkozásában kételyt fogalmazott meg:

„Ha az ember megáll a falu közepén, az egyetlen nagy utcában, a templom mellett és az Életem regénye pontos helyrajzi adatai alapján próbál tájékozódni, nyomban feltűnik, hogy nem arra a házra helyezték 1952-ben az emléktáblát, amelyről az író, mint szülőházáról beszél. Az 1929-es születésnapi ünnepségek is egy másik házban zajlottak le, Móricz anyjának, Pallagi Erzsébetnek egykori házában. Állítólag ebben a házban őrizték Móricz Zsigmond bölcsőjét is az 1929-es ünnepség idejéig. Annak idején az emléktáblát is erre a házra akarták tenni, de a falubeliek elbeszélése szerint a ház lakói haladékot kértek, mert nagyobbítani akarták a házat.”51

Remélem, csak részben igazoltam az eddigiekben, hogy az írókról szóló könyvek lassan, vontatottan, körülményesen indulnak. Bár tagadhatatlan, hogy nem haladunk öles léptekkel, hiszen voltaképpen még mindig Móricz megszületésénél járunk, abban bízom, hogy a „toporgás” nem tűnik indokolatlannak és unalmasnak. Azért is mentegetőzöm, mert még mindig nem léphetünk tovább: a „szikrát” létrehozó két pólust, vagyis a szülőket és a róluk kialakult képet feltétlenül tárgyalnom kell, hiszen már a bölcső kidolgozottságából elinduló személyiségelemzés is mutatja, mind saját sorsának, mind írói alkatának megértéséhez előszeretettel és hosszan boncolgatta szülei jellemét és a házaspár közös életét Móricz Zsigmond… … …

Utószó a második, javított kiadáshoz

Monográfiák, tanulmánykötetek ritkán érik meg a második kiadásukat – többnyire máshogy élnek tovább a megjelenésük után, szétszóródva, idézetekben, lábjegyzetekbe kerülve. Bármikor elővehetők (ha már nem kaphatók, akkor a könyvtárból), és így lehet az állításaikhoz kapcsolódni vagy azokkal vitába szállni. Különös érzés, amikor olyan írásból idéznek, amellyel már szerzője maga sem ért egyet, de ilyenkor nincs mit tenni, el kell viselni: legfeljebb meg lehet írni újra, másképp. Persze, még akkor is könnyen előfordulhat, hogy a kolléga mégis azt a régit fogja elővenni (különösen, ha a saját gondolatmenetéhez vitapartnerre van szüksége), eltörölni ugyanis nem lehet, amit az ember egyszer kiadott a kezéből. (Bár Móricz álmodozott olyasmiről többször is, hogy, ha másképp nem, de egy új életműkiadásban megrostálja a saját életművét, „lemond” a gyengébb műveiről – ezt nem tudta megvalósítani, és, természetesen, nem is tudta volna kitörölni a munkásságából mindazt, ami az újraolvasáskor nem tetszett neki. De egyáltalán nem biztos, hogy osztoztunk volna a saját művei fölött mondott értékítéletében.) Amikor ezt a második kiadást latolgattuk, azt kellett mérlegelnünk, érdekes és vállalható lehet-e még, tíz év elteltével, ez a Móriczról szóló, javított, de alapvetően változatlan kötet. Úgy döntöttünk a kiadóval egyetértésben, radikális változtatásokat nem hajtok végre – akkor már új könyv lenne, nem újrakiadás. Csak név- és címmutatóval egészítem ki az eredeti változatot, javítok, amennyit tudok, egy utószóban foglalom össze, mi történt az elmúlt időszakban a Móricz-kutatásban, röviden kitérve arra is, számomra milyen kérdésirányok váltak hangsúlyosabbá, illetve jelzem azt is, vannak-e olyan új szövegkiadások, értelmezési módok, amelyek a Móriczról gondolkodást jelentősen befolyásolják.

Ha egy lényegi változást kellene megneveznem a Móricz-kutatás keretfeltételeiben, mindenképp a digitalizálás előrehaladását mondanám. Bár számos fejlesztés még indulóban van, esetleg akadályokon átbukdácsolva halad előre, de már ennek is örülhetünk: részben elkészült a Móricz-levelezés digitális kritikai kiadása, hozzáférhető, ugyancsak neten, a Tükör-kötetek egy része, és mostanra rengeteg korabeli sajtótermékben kereshetünk az Arcanumon. Amikor a 2000-es évek elején belefogtam a kutatásba, a Színházi Életet még az Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet Könyvtárában lapozgattam, most egyetlen gombnyomással találjuk meg, melyik számokban, milyen írásokban, fotókon, karikatúrákon szerepelt Móricz. Tudjuk, persze, hogy egy effajta keresés csak mechanikus szűrést jelent, a találatok relevanciáját már nekünk kell eldöntenünk, ahogy számolnunk kell azzal is, hogy a szkennelés, illetve az eredeti lap minősége miatt akár téves találatok is előfordulhatnak, mégis rendkívüli mértékben meggyorsítja a munkát a lapok egyre szélesebb körű digitális elérhetősége. Ahogy rendkívül fontos a Móricz-levelezés digitális kiadásának elindulása is, amelyet Cséve Annának és az általa irányított műhelynek köszönhetünk: ugyanakkor némi aggodalommal (bár a Kosztolányi-kutatócsoport egykori munkatársaként egyáltalán nem meglepetten) szemlélem, hányszor változott az elmúlt tíz évben a munkatársi gárda, illetve került a létrehozott anyag új helyekre (hosszú ideig például a digiphil nevű oldalon, most egy dhupla.hu nevű portálon elérhető). Egyébként is az volt az egyik legérdekesebb tapasztalatom ennek a könyvnek az újabb sajtó alá rendezése során, mennyire sérülékenyek a netes hivatkozásaink: szinte egyik link sem élt már abban a formában, ahogy annak idején beillesztettem a kötetbe, és még az volt a szerencsésebb eset, ha a szöveget megtaláltam, csak a helye lett más (mondjuk, elofolyoirat.blog.hu helyett centrifuga.blog.hu), rosszabb esetben egy színvonalas lap tűnt el teljesen egészében (ilyen volt a Szabad változók, amelynek harmadik számában volt olvasható Tamás Ábel cikke Móriczról és Horatiusról). Most igyekeztem a megfelelő linkekre kicserélni a korábbiakat, de fogalmam sincs, tíz év múlva ezek léteznek-e még: mindeközben nyugodtan olvasgatjuk ma is Móricz száz éve a nyomtatott sajtóban megjelent írásait. Ezért külön örülök neki, hogy Móriczék még nem maileket írtak, hanem papíron leveleztek: bár sokszor már ők is inkább a telefont használták, de a leveleiket legalább olvashatjuk ma is, miközben a mostani, mailekben, csetüzenetekben kommunikáló irodalmi élet majdani kutatóinak új vizsgálati módszereket kell kitalálniuk, ha még kíváncsiak lesznek erre egyáltalán… … …

Új és régi irányok

Az utóbbi időszakban több Móricz-konferenciát is rendeztek Magyarországon: 2014-ben a Magyar Irodalomtörténeti Társaság tartott konferenciát az ELTE Bölcsészkarán (ennek az anyaga 2015-ben, a Társaság könyvsorozatában Móricz a jelenben címmel meg is jelent), 2015 szeptemberében a József Attila Társaság szervezésében két helyszínen (Budapesten, majd Leányfalun) szervezték meg a „Költők és Koruk” sorozat hetedik alkalmát, amelynek két életmű állt a középpontjában (József Attiláé és Móriczé). 2019 júliusában három helyszínen megtartott, a kultuszápolást és a tudományos előadásokat vegyítő megemlékezés volt Tiszacsécsén, Szatmárnémetiben és Börvelyen, az Erdélyi Magyar Közművelődési Egyesület szervezésében, 2019 szeptemberében, illetve 2022. július elsején Nyíregyházán a megyei és városi könyvtárban hangzottak el előadások a Móricz-kutatás új értékeiről és irányairól. Előadtam mindegyiken, de még így sem egyszerű összegezni, milyen kérdések álltak a legalább negyven előadás középpontjában. És, persze, fontos Móricz-értelmezések nemcsak a kimondottan az ő életművének szentelt konferenciákon bukkanhatnak fel: megvilágító erejű volt számomra például Hansági Ágnesnek a Jobb mint otthon című regényről szóló elemzése, amely a tárcaregénynek szentelt, leginkább 19. századi anyagot vizsgáló kötetében olvasható.1626 Ez az elemzés arra példa, hogy esetenként korábban szinte jelentéktelennek tartott művekről derült ki, elemzésre érdemesek: ilyen volt az is, amikor Benyovszky Krisztián a Családi fénykép című elbeszélésről, Győrei Zsolt Móricz kabaréiról beszélt.1627 De ezeken az alkalmakon számos előadó választott jól ismert, sokat elemzett Móricz-művet, hogy új közelítésből mutassa meg. Szirák Péter például a Légy jó mindhalálig, Baranyai Norbert a Hét krajcár, Cséve Anna a Barbárok esetében mutatott meg új közelítési lehetőségeket.1628 Több alkalommal került elő Móricz új „párokban”: Angyalosi Gergely Török Gyula mellé, Karádi Zsolt Nagy Endre mellé helyezte,1629 nem is szólva azokról az előadásokról, amelyek József Attilával vizsgálták közös kontextusban.

De, miként a Móricz-újraolvasás megindulásában komoly szerepet játszott a kortárs irodalom Móriczot újraíró, műveire irányuló figyelme, úgy a legutóbbi időszakban is jelentek meg olyan könyvek, amelyek párbeszédbe léptek az életművel, és a fogadtatásuk a Móricz-kutatók számára is tanulságokat hozott. Ezek közül is kiemelkedett Borbély Szilárd Nincstelenek című regénye, amelynek recepciójában többször is előkerült Móricz. Krupp József szerint már a cím Móriczot idézi (felteszem, a Barbárok vagy a Szegény emberek merülhet fel ebben a vonatkozásban), Gorove Eszter pedig, aki az ő írását megelőző kritikákra is reflektál, a szociografikusságban véli megmutatkozni a „móriczi hagyományt”:

„A rendkívül jelentésteli alcím, melynek, mint látni fogjuk, minden szava igen fontos, szemben áll a Nincstelenek kopárságával. Mondhatnánk, a cím összhangban áll Borbély Szilárd regényének azzal a rétegével, melyet a móriczi hagyomány folytatásaként értelmezhetünk, az alcím pedig egyrészt magába sűríti a könyv legsajátosabb, Borbély írásművészetére jellemző motívumait, másrészt pedig kijelöli a mű »metafizikai« értelmezésének irányát.”1630

„Borbély Szilárd könyvét a kritikai visszhang többek közt szociografikus regényként méltatta – lévén, egy kis falu és egy család rajzát adja meg a ’60-as évekből –, amely mögött hagyományként Móricz is ott áll. Különbséget legfőképp abban mutat a 20. század »paraszt irodalmától«, illetve az »álnépies idilltől«, hogy Borbély művében nincs »feloldozás«.”1631

Számomra az utóbbi írásból nem derül ki egyértelműen, hogy Móriczot kellene-e a 20. századi parasztirodalommal is, meg az „álnépies idillel” is azonosítanunk. Most azonban inkább a „szociografikus regény” műfajmeghatározásra összpontosítanék (amit Gorove Eszter a recepcióban megfogalmazódó véleményként emleget), hiszen Nagy Tünde még ennél is tovább megy, egyenesen szociográfiát lát a Nincstelenekben, sőt, a Borbély-regényt a falukutató mozgalommal kapcsolja össze:

„A »nincstelenek« nemcsak a társadalom egy bizonyos rétegére utal, de a szociográfia műfaját is megidézi, amely visszavezet minket a harmincas, negyvenes évek falukutató mozgalmához. Borbély Szilárd regénye, természetesen, nem tekinthető a falukutató, móriczi hagyomány feltétel nélküli folytatásának, hiszen a nyomor, a szegénység, az éhezés, a kirekesztett család mindennapjainak leírásain kívül sem magyarázatot, sem megoldást nem kínál a tragikus helyzetre.”1632

Ha úgy értelmezem, hogy már a falukutató mozgalom is a „móriczi hagyományra” támaszkodott, akkor valamennyire értem, mire is kell itt gondolni, Móriczot magát azonban nehéz lenne a falukutatók közt látnom. Minden érdeklődése és nosztalgiája ellenére az ő „falukutatása” a huszadik század elejére tehető, amikor az említett népköltési gyűjtői feladatát végezte Szatmárban. A harmincas években, hiába tekintették őt ösztönzőnek, apafigurának a Magyarország felfedezése vállalkozáshoz csatlakozók, a mozgalmat magát kívülről, távolról, pesti írófejedelemként nézte. 1935-ben azt jegyezte fel a naplójában: „Nem tudok a fiatalokkal lépést tartani: kezd az írásom klasszikussá, vagyis merevvé válni.”1633 Ahogy „elvegyülni” sem tudott már, a harmincas években semmiképp, bárhova ment, tudták, ki ő, felismerték az újságokban látható fotóiról. Miért érdekes mégis, hogy a Nincstelenek kapcsán előkerültek a faluszociográfiák, a Magyarország felfedezése mozgalom, vagy az, hogy egyesek úgy ünnepelték Borbély Szilárd regényét, mint az „új Puszták népét”, és azért látták „móriczinak”, mert „hírt adott” a magyar társadalom megdöbbentően szegény, kiszolgáltatott rétegéről? Azért tartom ezt tanulságosnak, mert a párhuzam rendkívül leleplező: egyfelől azt mutatja meg, mennyire kevéssé ismerjük (akarjuk ismerni) a móriczi életművet, másfelől azt, hogy a magyar faluról elsősorban olvasmányok, és nem személyes élmények alakítottak ki bennünk valamiféle képet. Margócsy István, aki a Nincstelenekről szóló kritikájában a műhöz kapcsolható előzményeket tette alcímekké (Magyarország felfedezése, Az én falum, Életem regénye, Sorstalanság, Egy családregény vége), ki is fejti, miért van baj a „szociografikus olvasattal”:

„Nem az a legnagyobb probléma e befogadási stratégia kapcsán, hogy az irodalomnak talán túlzott felvilágosító funkciót tulajdonít (mert hisz az irodalomnak volt s lehet valami ilyesmi funkciója is), hanem az, hogy tulajdonképpen beismeri: a társadalmi valóságról, tényleges életkörülményekről, a más emberek életmódjáról és működéséről szinte kizárólag (szép)irodalmi ismeretek alapján tájékozódik, hogy elhiszi (elhitte) mindazt, amit a konvencionálisan elismert regények s regényes elbeszélések társadalomkép gyanánt előadtak, s szemében minden oly radikális váltás, mely a megszokott irodalmi konvenciókat a tematika radikális felcserélése és átírása révén alakítja át, a társadalmi megismerés kiegészítéseként mutatkozik meg.”1634

Margócsy volt az is a Nincstelenek kritikusai közül, aki (végre) megnevezte, melyik Móricz-regényt látja hagyományként Borbély Szilárd írása mögött: az Életem regényét. És ebben mélyen egyetértek vele: a Nincstelenek ugyanis nem azért „móriczi”, mert valamilyen homályos emléket felidéz bennünk azzal kapcsolatban, amit Móricznál olvastunk nyomorról, szegénységről, kegyetlenségről, parasztságról. Hogy pontosan melyik Móricz-művekre is gondolunk ilyenkor, talán jobb nem is firtatni: vajon a Sáraranyra emlékeztet a Nincstelenek? A Pillangóra? A boldog emberre? Esetleg a Szegény emberekre? A Barbárokra? Most abba nem is mennék bele, hogy a Pillangó városban játszódik, nem falun, vagy hogy a Sárarany főhőse a lehető legkevésbé jellegzetes paraszt (Móricz annyira tökéletesen festi meg a magyar falu „valóságát”, hogy főhőse puszta kézzel széttép néhány embert). Elég hosszan lehetne Móricz-regényeket elemezni abból a szempontból, mennyire mutatnak olyan „reális” képet „a” magyar faluról, amelyhez kapcsolódva megszólalhatnak a kortárs írók. De a Nincstelenek nem is a falu „valóságának” feltárása miatt „móriczi”: elsősorban az identitás, az egyén-közösség viszony, a felemelkedés vágya és lehetetlensége, illetve a kiközösítés, a zsidóvá válás, zsidónak csúfolás miatt vihet vissza minket az Életem regényéhez. A Margócsy kritikájához írt margináliák egyikében Bojtár Endre emeli ki azt az idézetet a Móricz-regényből, amely valóban kivételesen fontos előzménye lehet a Nincsteleneknek:

„A könyv nem erről szól,1635 hanem arról, amit Móricz Zsigmond az Életem regényében, a Nincstelenek talán legfontosabb mintájában megfogalmazott: »…megmozdul a tömeg, és egy pillanat alatt visszadühödik farkassá, s széttépi a közéjük keveredett rókát. Más a szőre, más a bőre, más a hangja, más a minden életnyilatkozása. S a tömeg boldog, hogy rájött az igazságra: arra ez egy másfajta állat, s ha más, akkor szabad széttépni… […] Csak egy vétek lehet, csak egy teheti törvényen kívülivé a feltörőt: ha más faj. Ha magam fajta: én vagyok. Csak egy ellenség van: az idegen. Akit megismertem, megszerettem: az én vagyok. Nem szabad megismerni az idegent: mert akkor nem tudod gyűlölni. Nincs háború, ha nincsenek áthághatatlan határok.« (Móricz Zsigmond: Regények. VI. kötet. Szépirodalmi Könyvkiadó, 1978, 1009. o.) Ez a fő eszmei mondanivalója Borbély regényének is, amely éppen ezért legalábbis számomra – nem annyira általános emberi (antropológiai), mint inkább speciálisan magyar, hogy ne mondjam: nemzeti, s világosan a mai állapotainkra utaló (szociológiai) felhangjai révén kelt döbbenetes hatást.”1636

Bojtár Endre tehát messze távolodik a Nincstelenek „faluregény”-olvasatától, és Móricz legszemélyesebbnek tartott regényén keresztül jut el valamiféle „nemzeti” tanulsághoz. Kétségtelenül igaz, hogy a gyermekkort középpontba állító, vagyis a 19. század végén játszódó Életem regényének cselekményidejéből Móricz maga is átlépett a megírás jelenébe, amikor családja kiközösítését az épp akkor kihirdetett második zsidótörvények kontextusában látta megjelenni. Az Életem regénye ugyanakkor egy felemelkedés története is. Ha pedig ebben a vonatkozásban olvassuk össze Móricz és Borbély regényét, akkor azt látjuk: a Nincstelenek éppen azt nem képes megmutatni, hogyan lehet a nincstelenségből olyan helyzetbe átkerülni, ahonnan mindez elbeszélhető, mondhatnám, azzal a kétséggel hagyja magára olvasóját, miként következhet be egy ilyen csoda. Móricznál ugyanis még létezett magyarázat, s a hiány Borbély Szilárdnál épp ezáltal válik beszédessé: az egyéni elszántságon, tehetségen kívül a szülők akarata kellett hozzá, sugallta Móricz, valamint az az erő, amelyet a kiközösítés, a peremre taszítás, az apa szabálytalan társadalmi helyzete és a falu rendjét megbontó házassága adott. Móricz is írt a kitaszítottságról, az „ő életének zsidótörvényéről”, amelyet a „cicmóric” csúfnév jelentett számára, de az, hogy a családja a falu rendjébe nem tudott belesimulni, mintegy megnyitotta előtte az onnan való kilépés útját, átsegítette az írói látásmódhoz elengedhetetlen kívüllét helyzetébe. Szenvedések árán ugyan, de a cél elérhetőnek bizonyult, olvashatjuk ki az Életem regényéből. Borbély Szilárd regényében már nyoma sincs ennek a diadalnak, a kiemelkedéstörténet hiánya pedig Móriczhoz képest értelmezhető ugyan, de nem az ő műveihez, hanem egyes kortársi alkotásokhoz teszi a Nincsteleneket hasonlatossá.1637 S hogy ennek megértésén még egyáltalán nem vagyunk túl, azt jól példázza, hogy a kérdés újra meg újra előkerül, például azon az ÉS-kvartetten, ahol a téma Kiss Tibor Noé Aludnod kellene című regénye volt. Itt vetette fel az egyik résztvevő, feltehetően nem véletlenül az erről a kérdésről már más művek kapcsán is töprengő Margócsy István a következőt:

„mindig nagyon érdekesek az isten háta mögötti világot ábrázoló művek. Ha szabad egy hajszálnyi iróniával élni, akkor ezekről azt mondhatnám, olyanok, mint a Szöktetés a szerájból. Adva van egy rabságszituáció, és abból valaki ki akar kerülni; ez vagy sikerül, vagy nem, s mindegyik regény, amelyiket itt szóba hoztunk, valahogy ezt próbálja elmondani. Borbély Szilárd Nincstelenekje, Bodor Ádám Sinistra körzete, Krasznahorkai Sátántangója s Szilasitól A harmadik híd is. Itt [mármint az Aludnod kellene című regényben – Sz. Zs.] is a középpontban van a lánynak, Szandrának a szökési kísérlete. Érdekes, hogy ahol sikerül a szökés a szerájból, ott sincs elmagyarázva, hogy ez hogyan is történt meg. Se a Sinistra, se a Nincstelenek esetében nem tudjuk meg, hogyan került ki az elbeszélő a rettenetes helyzetből, amelyről folyamatosan azt olvastuk, hogy nem lehet belőle kikerülni.”1638

Ha tehát azt szeretném megmondani, milyen szempontból érzem termékenynek a kortárs magyar irodalom legújabb, faluban játszódó, a faluhoz való viszonyt tematizáló regényei, novellái kapcsán a „móriczi hagyomány” vizsgálatát, akkor leginkább azzal a kérdéssel összefüggésben, hogy miként látszik a maiaknál (Háy Jánosnál A gyerekben, Grecsó Krisztián több művében, Oravecz Imre regénytrilógiájában, de akár Lázár Ervin Csillagmajor című novellaciklusában is) a falu elhagyásának kudarca és diadala; hogy milyenek ma a személyes emelkedéstörténetek, mennyiben másmilyenek, ha azok, mint a Móricz által megírtak voltak. Az ugyanis kétségtelen, hogy Móricz már 1910-es, nagy visszhangot kiváltott megszólalásában, amikor az ököritói tűzvészről tudósította a Nyugat folyóirat döntően nem falun élő olvasóközönségét, a falu kultúrájának eltűnéséről írt, hogy aztán sokszor, sokféleképpen térjen vissza a pusztulás, a bomlás kérdéséhez, a tiszazugi méregkeverők ügye vagy akár a népviselet elhagyása, a kivetkőzés kapcsán. Ugyanakkor a személyes sorsát, a falu elhagyását még akkor sem látta „válságtünetnek”, ha élete vége felé, szembesülve azzal, mennyire nem tud már belesimulni egy falu közösségébe, mintha a falu illúziójába vágyott volna vissza (hiszen ezt jelentette számára az egyre inkább városiak nyaralóhelyévé váló Leányfalu és az alkalmilag látogatott Zagyvarékas is). Azt, hogy voltaképpen a kultúra, a modernizálódás, a továbbtanulás, az elvágyódás tünteti el a falut, nem Móricz, hanem Oravecz Imre írta le, a szabálytalan, atipikus parasztemberről, saját bérmakeresztapjáról szóló írásában:

„A továbbtanulás, lévén keresztapám egyetlen gyermek, egyből a parasztcsalád végét jelentené, de megakadályoztatik. Ám az iránta érzett vágy olyan romboló erőket sejtet a mélyben, amelyek később a felszínre törnek, és tulajdonképpen a gyerekeit is azok térítik el őseik mesterségétől. […] az én továbbtanulásom sem tekinthető egyértelműen pozitív fejleménynek, hiszen az is válságtünet volt. Azzal a különbséggel, hogy az én családomban az elfajulás jóval korábban, még a 19. és 20. század fordulóján kezdődött, amikor nagyapám kivándorolt Amerikába, és ott átvedlett ipari munkássá.”1639

Szabálytalan parasztember volt már Turi Dani is, miként voltaképpen valamennyi, falun, parasztcsaládban vagy nem paraszti sorban született, majd íróvá vált alkotónk – ne felejtsük el, hogy a magyar faluról tőlük, az atipikusaktól tudunk meg a legtöbbet. És ha a kortárs irodalom „faluregényei” kapcsán nem csak az emlékeinkre támaszkodva emlegetünk „móriczi hagyományt”, de újra is olvasunk egyes Móricz-műveket, felfedezhetjük Móricz kétségeit a falu felemelésével, a kultúra mindenhatóságával kapcsolatban, vagy megdöbbenve észlelhetjük, hogy a kiközösítés, az idegenné válás a szükségszerű előzménye a személyes felemelkedésnek és az értelmiségivé válásnak. Vagyis a kortárs irodalom faluregényei megadják nekünk az esélyt, hogy Móriczot is jobban megismerjük, ne csak a magyar falut.

Ennek a hosszúra nyúlt utószónak a végén már csak egyvalami. Nemrégiben a szegedi egyetemen találtam egy régi szakdolgozatot, amelynek címe Móricz Zsigmond élete és elbeszélő művei. Ez még nem lenne különös – az már sokkal inkább, hogy kiderült, Kiss Sándor tanárjelölt (aki négyest kapott erre a kézzel írott dolgozatra) kortárs szerzőt választott dolgozata tárgyául. A szakdolgozata nyitólapján felsorolja Móricz műveit (az utolsó regény, amelyet ismerhetett, az 1917-es A fáklya volt, nincs még Úri muri, Rokonok, Árvácska), megindokolja, miért nem elhibázott élő íróval foglalkozni (vannak dolgok, amelyek nem változnak – egy mai egyetemista is gyakran mentegetőzik, ha kortárs íróról ír), és a következőképpen zárja munkáját: „És fáradhatatlan alkotó erejéből az alig 41 éves írónak még sok olyan alkotását várhatjuk, amelyek csak dicsőségére lesznek irodalmunknak.” Valahogy így szeretném látni Móriczot, ahogy Kiss Sándor. Fáradhatatlannak, akitől új műveket várhatunk.

Jegyzetek

1 „Itt áll előttünk egy író, akit kifosztott az idő.” – így hangzik a sokat idézett Esterházy-mondat.

2 Az utóbbi időben a műcímekben is szokás lett ennek jelzése, lásd például A magyar irodalom történetei című vállalkozást, benne a Cséve Anna által írott Móricz Zsigmond indulásai című fejezetet, vagy akár a Szegedy-Maszák Mihály és Zákány-Tóth Péter szerkesztette, Nemzeti művelődések az egységesülő világban (Ráció, 2007) című könyvet.

3 Márton László 2009: 1116.

4 Bezeczky 2003: 66. Bár Bezeczky nem egyetlen életrajzi monográfiát vizsgál, hanem egy irodalomtörténet egy fejezetét, éppen azt szeretné igazolni, hogy a „Spenót” nem más, mint életrajzi szócikkekből álló irodalmi lexikon. Az idézetben szereplő oldalszám a következő kiadásra utal: A magyar irodalom története 1905-től 1919-ig, 5. kötet. Főszerk. Sőtér István, szerk. Szabolcsi Miklós, Budapest, Akadémiai, 1965

5 Milbacher 2009: 14.

6 Erről lásd például: Bedecs 2007a: 840–841.

7 Vö. a következővel: „Márai Sándornál nincs önéletrajzibb szerző a magyar irodalomban. Furcsa módon mégsem lehet sokat tudni az életéről. Műveiben tény és kitalálás olyannyira szorosan egymáshoz fonódik, hogy nehéz kikövetkeztetni, mennyi a valóság és mennyi az alkotó képzelet szüleménye; más forrás pedig nem áll rendelkezésre. Legalábbis addig nem, amíg valaki nem vállalkozik életrajzának megírására.” Szegedy-Maszák 1991: 7.

8 Erről részletesebben ld. Cséve 2007: 754–755.

9 Bezeczky 2003: 64.

10 Borbély 2007: 200.

11 Kántor 1968: 13.

12 Kántor 1968: 14.

13 Életem regénye 1009.

14 Móricz Miklós 1966: 5.

15 „Magyarország egyik legkisebb falujában, a Csécsét keresztülszelő főutca két faluvégi portálja – az anyai és apai nagyszülők háza – az író szellemi örökségének sokszor hivatkozott jelképe.” Cséve 2005c: 5.

16 Életem regénye 699–700.

17 Naplók 1926–1929 403.

18 Életem regénye 1022.

19 Kosztolányi Dezsőné 1938: 7. Az idézet Kosztolányi Árpád 1926. március 26-i leveléből való.

20 Osvát Ernő például a születése évét tartotta homályban, „ha kérdezték, egy-két évvel későbbi időpontokat adott meg”, de az ő esetében az anyakönyvi adatok segítenek a valós dátum tisztázásában. Ld. Kosztolánczy 2009: 7.

21 Életem regénye 1010.

22 Érdemes szembesíteni az első monográfia nyitómondatát („Tiszacsécsén született, az anyakönyvi bejegyzés szerint 1879. július 2-án, a családi hagyomány szerint június 29-én.” Czine 1960: 5.), a második, jóval rövidebb Czine-könyv „mesés”, Mikszáthot idéző kezdetével: „Különös házasságot kötöttek egyszer Tiszacsécsén: egy parasztlegény paplányt vett feleségül.” Czine 1979: 5.

23 Czine 1960: 531.

24 Móricz Miklós 1966: 203.

25 Nézzük meg a következő, az Életem regényében leírt esetet: „A Nagyalföldön nem volt fenyőfa: mikor a feleségem karácsonyfát állított a legelső karácsonyon, édesanyám azt hitte, meg kell halnia. Elszédült; rohamot kapott, és ecetes vízzel kellett a szívét s a homlokát mosogatni. Hogy az ő fia behódolt a bálványimádó pogányoknak.” Életem regénye 978.

26 Életem regénye 760.

27 A kétség azért még Móricz Virágban is ott lehetett, hiszen Tíz év I–II. című munkája vége felé ezt írja: „Most én szeretném valakitől megkérdezni, igaz-é, hogy apám Péter-Pálkor született, vagy az az igaz, amit a csécsi anyakönyvbe három nap múlva beírtak. De nem mehetek ezzel bíróságra, mint a Vörösmarty család, aki a fiú tizenhatodik évében bizonyíttatta be a törvénnyel, hogy a bába tévesen diktálta be a papnak a nevét.” Móricz Virág 1981b: 481.

28 Móricz Miklós 1959: 64. Itt idéz a testvér egy anyai levelet is: „az édesanya emlékezését kell hitelesnek vennünk, aki határozottan megírja egy Zsigmond fiához írt levelében: »1879. június 29-én, vasárnap, Péter-Pál napján, déli 12 órakor jöttél át rajtam.«”

29 Móricz Virág 1981b: 48.

30 Százezer szál szegfü van Móricz Zsigmond kertjében, Színházi Élet, 1928/30, 80.

31 Ld. a Petőfi Irodalmi Múzeumban, az M 100/5272/1–11. jelzetű dossziéban.

32 Idézi: Móricz Miklós 1959: 65–66.

33 Életem regénye 816–817.

34 Életem regénye 761.

35 Móricz Miklós is megjegyzi, hogy apai ágon nem volt a Zsigmond ritka név: „édesapánknak nem egy ilyen nevű bátyja volt a közeli rokonságban.” Móricz Miklós 1959: 65.

36 Az interneten a különféle turisztikai ajánlókban, illetve, például, Fűzfa Balázs a gimnáziumok 11. évfolyama számára készült tankönyvében ma már a házról azt olvashatjuk, hogy a Móricz család birtokában volt ugyan, de az író nem itt született. Azon túl, hogy a régi szatmári paraszti építészet ritka emlékét tisztelhetjük benne, voltaképpen annak emlékműve ez a ház, hogy sokáig azt hittük, Móricz Zsigmond itt született meg.

37 Milbacher 2009: 12.

38 Nagy Péter 1975: 11.

39 Az 1975-ben harmadik, javított kiadásban megjelent kötethez írt előszót a következőképpen indítja Nagy Péter: „Több mint húsz esztendeje, hogy ez a könyv először megjelent – idestova negyedszázada, hogy szerzője dolgozni kezdett rajta.” Nagy Péter 1975: 5.

40 Czine 1960: 531.

41 A kifejezés eredete: „»ad usum Delphini«, azaz a trónörökös (franciás latinossággal Delphinus – azaz Dauphin) használatára kihagyták azokat a fejezeteket, amelyeket az újkori ízlés szeméremsértőnek vélt.” Szörényi 2000: 9. Szörényi ennek nyomán nevezte el delfinizálásnak a szocializmus idején, többnyire politikai okokból végrehajtott, sokak mellett Móricz műveit is érintő szövegcsonkításokat.

42 Idézi: Hamar 2008: 28.

43 Vö. a következővel: „Az 1929-es Móricz-ünnepségek idején a milotai faluvégen levő Pallagi-házra, illetve az annak a helyén épült házra tették az emléktáblát, 1952-ben a kóródi faluvégen lévő egyvégű Móricz-házra.” Czine 1960: 531., illetve: „Ami a Pallagi-házat, a szülőházat illeti, az 1970-ig állt, tehát – főrészeiben legalábbis – ugyanaz volt 1879-ben, 1929-ben és 1952-ben is. Falára soha semmiféle emléktábla nem került. Valóban felmerült a szándéka 1929-ben egy emléktábla állításának, de erre végül nem került sor.” Hamar 2008: 27.

44 Idézi: Hamar 2008: 30–31.

45 Bohus 1957: 83. Kiss bácsi jelentőségét erősen megemeli, hogy már 1957-ben alig lehetett Móriczékra emlékezőket találni Tiszacsécsén: „Már csak egy-két olyan ember él ezeken a helyeken, akit még személyes emlék köt a gyermek Móricz Zsigmondhoz, vagy legalábbis családjához.” Bohus 1957: 83. Gondoljuk el, mennyire sikerülhetett ez a 2000-es évek után, amikor Hamar Péter újra nyomozásba kezdett.

46 Erdei 1945: 12–14. (passim)

47 Életem regénye 759.

48 Móricz Zsigmond levelei I. 271.

49 Móricz Zsigmond levelei I. 272.

50 Hamar 2008: 26.

51 Bohus 1957: 85. Tartozik ehhez a szöveghez egy lábjegyzet is: „Móricz Zsigmond csécsi szülőházának kérdése ügyében levelet kaptunk a volt csécsi református lelkésztől, Orosz Kálmántól is, és még visszatérünk erre egyik következő számunkban. (Szerk.)” Ennek a „visszatérésnek” azonban nem találtam nyomát.

1626 Ld. itt: Hansági 2014: 357-381.

1627 Benyovszky 2015; Győrei Zsolt előadása 2015. szeptember 25-én hangzott el, a József Attila és Móricz Zsigmond konferencián.

1628 Szirák 2015, Baranyai 2015, Cséve 2015

1629 Angyalosi 2015; Karádi Zsolt előadása a 2022-es nyíregyházi Móricz-konferencián hangzott el Móricz és az „ötletek tűzmestere” (Móricz Zsigmond írásai Nagy Endréről) címmel

1630 Krupp 2013

1631 Gorove 2013

1632 Nagy Tünde 2013

1633 Móricz Virág 1981a: 398.

1634 Margócsy István 2013: 4.

1635 A következővel vitatkozik itt Bojtár Endre: „Borbély könyve nem arról szól, hogy milyen a falu, hanem arról: milyen (lehet) a gyermekkor; nem arról, hogyan él a falu, hanem arról: hogyan hat a (ez a) falu egy gyermekre; nem arról, hogy a falu és a szegénység kibírhatatlan, hanem arról: a falu és a szegénység körében a gyermekkor kibírhatatlan.” Margócsy István 2013: 7. Nem a kibékítés szándékával mondom, de azt hiszem, a Nincstelenek erről is szól, amit Margócsy megállapít, meg arról is, amit Bojtár Endre. Abban ugyanis egybehangzik a két vélemény, hogy miről nem szól Borbély Szilárd regénye: arról, hogy milyen „a” magyar falu.

1636 Margócsy István 2013: 7.

1637 Miként erre A magyar falu poétikái című konferencián (ez a Fiatal Írók Szövetsége által szervezett konferencia volt, 2016. március 3 és 5 közt, Szögligeten) előadásomhoz hozzászólva Szirák Péter felhívta a figyelmemet, a Nincstelenek esetében a személyesség, a kötet borítója sugallta önéletrajziság (gondolok itt a szerző gyerekkori fotójára), és egyidejűleg az ettől való elhatárolódás nagyon összetett mintázatokat mutat. És kétségtelenül befolyásol minket Borbély Szilárd tragikus személyes sorsa is.

1638 És-kvartett 2015: 20.

1639 Oravecz 2006: 47–48.

Bibliográfia

Abafáy Gusztáv

1979 Rekviem Móricz Erzsikéért = Móricz Zsigmond közöttünk, válogatta, az előszót és a jegyzeteket írta Kántor Lajos, Bukarest, Kriterion, 206–224.

Ábel Péter

1987 Az ember, aki a Színházi Élet volt = Incze Sándor, Színházi életeim. Egy újságíró karrierregénye, Budapest, Múzsák Közművelődési, 5–45.

Aczél Petra

2017 Az álhír. Kommentár a jelenség értelmezéséhez, Századvég, 2017/2, 5–25.

Ady Endre

1908 A magyar Pimodán (Vallomások és tanulmány), Nyugat, 1908/1, 20–23.

1987a Ismeretlen Korvin-kódex margójára = A. E., Publicisztikai írásai, Budapest, Szépirodalmi, 305–313.

1987b Móricz Zsigmond (és egy kötet elbeszélés, a címe „Hét krajcár” A „Nyugat” kiadása) = A. E., Publicisztikai írásai, Budapest, Szépirodalmi, 683–687.

Angyalosi Gergely

2005 Megjegyzések Móricz novellisztikájáról, Alföld, 2005/9, 40–46.

2015 A por metamorfózisai (Móricz Zsigmond és Török Gyula) = Móricz a jelenben, szerkesztette Bengi László és Szilágyi Zsófia, Budapest, Magyar Irodalomtörténeti Társaság, 73–80.

Arató László

2001 A Légy jó mindhalálig mint beavatástörténet = A kifosztott Móricz? Tanulmányok, szerkesztette Fenyő D. György, Budapest, Krónika Nova, 126–152.

Babits Mihály

1917 Kritika, Nyugat, 1917/4, 408–409.

1978 A hazugságok paradicsoma = B. M., Esszék, tanulmányok II., Budapest, Szépirodalmi, 320–326.

Balassa Péter

2007 Miért a zsoltár? Az Árvácska újraolvasásához = B. P., Magatartások találkozója, Babits, Kosztolányi, Móricz, Budapest, Balassi, 115–126.

Balázs Eszter

2009 Az intellektualitás vezérei. Viták az irodalmi autonómiáról a Nyugatban és a Nyugatról 1908–1914, Budapest, Napvilág

Bálint Sándor

1981 Móricz Zsigmond a „Rózsa Sándor” írása közben = B. S., A hagyomány szolgálatában. Összegyűjtött dolgozatok, Budapest, Magvető, 191–201.

Balogh Edgár

1979 „Julián barát” = Móricz Zsigmond közöttünk, válogatta, az előszót és a jegyzeteket írta Kántor Lajos, Bukarest, Kriterion, 70–78.

Balogh János Mátyás

2008 Fél évszázad „szerelmi dolgai” (Egy altiszti altest önképe és statisztikája), Aetas, 2008/3, 101–128.

Bánki Éva

2009 „A meghalni nem tudó bűn”. Hard-boiled hagyomány a magyar irodalomban = Lepipálva. Tanulmányok a krimiről, összeállította Benyovszky Krisztián és H. Nagy Péter, Dunaszerdahely, Lilium Aurum, 83–106.

Baranyai Norbert

2010 „…a valóságból táplálkozik s mégis költészet” Móricz Zsigmond prózájának újraolvasási lehetőségei, Debrecen, Debreceni Egyetemi

2015 Játék, mese és alkotói önértelmezés a Hét krajcárban = Móricz a jelenben, szerkesztette Bengi László és Szilágyi Zsófia, Budapest, Magyar Irodalomtörténeti Társaság, 121–134.

Bárdos Artúr

1928 A magyar drámaírás válsága, Nyugat, 1928/4, 253–255.

Barla Szabó Jenő

1957 Az én tanítványom, Kisújszállás (kézirat)

Bársony István

2009 Báthory Gábor alakja a történetírásban = Báthory Gábor és kora, szerk. Papp Klára, Jeney-Tóth Annamária és Ulrich Attila, Debrecen, a Debreceni Egyetem Történeti Intézete és az Erdély-történeti Alapítvány közös kiadása, 11–28.

Barta János

1987 Móricz Zsigmond az évszázadok között = B. J., A pálya végén, Budapest, Szépirodalmi, 334–348.

Bedecs László

2007a Kettő lett belőle (Németh Zoltán: Parti Nagy Lajos), Jelenkor, 2007. július–augusztus, 840–844.

2007b Első könyv: az Óhaza, Új Könyvpiac, 2007. szeptember, 14–15.

Beke Judit

2005 Átok és panasz (Balassa Péter Móricz-recepciójáról) = Az újraolvasott Móricz, szerkesztette Onder Csaba, Nyíregyháza, Nyíregyházi Főiskola, 22–41.

Benedek Marcell

1929 Parasztok (Reymont regénye – Dante-kiadás), Nyugat, 1929/8, 557–558.

Bengi László

2010 Keretek költészet és valóság határán. Az Aranysárkány keletkezéstörténetéről = „Alszik a fény” Kosztolányi Dezső és Csáth Géza művészete, szerkesztette Bednanics Gábor, Budapest, FISZ–Ráció, 71–156.

Benyovszky Krisztián

2010 Fosztogatás. Móricz-elemzések, Pozsony, Kalligram

2015 „testi dolog maradt ránézve a verés” Móricz Zsigmond Családi fénykép című elbeszélésének szemiotikai elemzése = Móricz a jelenben, szerkesztette Bengi László és Szilágyi Zsófia, Budapest, Magyar Irodalomtörténeti Társaság, 201–218.

Berkes Imre

1924 Kerek Ferkó, Nyugat, 1924/4, 261–262.

Bezeczky Gábor

2003 Az irodalomtörténet mint mesemondás = Látókörök metszése. Írások Szegedy-Maszák Mihály születésnapjára, szerkesztette Bónus Tibor, Jeney Éva, Józan Ildikó, Kulcsár Szabó Ernő, Zemplényi Ferenc, Budapest, Gondolat Kiadói Kör, 57–81.

Bibó Lajos

1928 A magyar drámaírás válsága, Nyugat, 1928/3, 175–176.

Bircsák Anikó

2005 Az Árvácska és a regény műfajának mitológiai vonatkozásai, Alföld, 2005/9, 65–73.

(Bíró-)Balogh Tamás

2006 Mai színpadra átírta: Móricz Zsigmond (Egy kiadatlan Móricz-könyv története) = B. T., Álmodozók irkafirkája, Budapest, Pont, 120–147. [A kötet még Balogh Tamás néven jelent meg]

2009 A Vérző Magyarország második kiadása. Kosztolányi „jelentősen átdolgozott” irredenta antológiája, Kalligram, 2009. november, 65–70.

2010 A pornográf műfordításért feljelentett „katolikus író” (Kosztolányi Dezső életrajzához), Kalligram, 2010/11, 73–80.

Bitskey István

2009 „Erdély Hektora” avagy „tirannusa”? (Báthory Gábor alakja a kora újkori történetírásban) = Báthory Gábor és kora, szerkesztette Papp Klára, Jeney-Tóth Annamária és Ulrich Attila, Debrecen, a Debreceni Egyetem Történeti Intézete és az Erdély-történeti Alapítvány közös kiadása, 29–36.

Bodor Béla

1993 Egy történet, két befejezés? Két bizarr írói fogás, CET, 1993/7–8, 67–70.

Bohus Magda

1957 Móricz Zsigmonddal kapcsolatos emlékek Tiszacsécsén és Turistvándiban, Irodalomtörténet, 1957/1, 83–87.

Borbándi Gyula

1989 A magyar népi mozgalom, Budapest, Püski

Borbás Barnabás

2009 Idegenségünk anatómiája (Závada Pál: Idegen testünk), Kommentár, 2009/3, 12–16.

Borbély Szilárd

2007 Megjegyzések az életszentségről (Ferencz Győző: Radnóti Miklós élete és költészete), Jelenkor, 2007/2, 200–205.

Bori Imre

1982 Móricz Zsigmond prózája (Értelmezési kísérlet), Újvidék, Forum

1995 Móricz Zsigmond mai szemmel, Irodalomismeret, 1995. december, 13–17.

Borók Imre

1954 Móricz Zsigmond Kisújszálláson, Jászkunság, 1954. augusztus, 13–18.

Bözödi György

1945 Móricz Zsigmond a székelyek között = Móricz Zsigmond ébresztése. Emlékkönyv, szerkesztette Darvas József, Budapest, Sarló, 159–177.

Busku Anita Andrea

2008 Újabb adalékok Szabó Lőrinc életéhez = Szabó Lőrinc Remarque-fordítása, Szabó Lőrinc Füzetek 9., Miskolc, Miskolci Egyetem BTK, 43–77.

Buzásy Éva

1982 Karinthy Frigyes és a Színházi Élet, Irodalomtörténet, 1982/1, 895–926.

Cieger András

2011 Politikai korrupció a Monarchia Magyarországán 1867–1918, Budapest, Napvilág

Czine Mihály

1960 Móricz Zsigmond útja a forradalmakig, Budapest, Szépirodalmi

1979 Móricz Zsigmond, Budapest, Gondolat

1993 A Kelet Népe = A magvető nyomában. Móricz Zsigmondról, szerkesztette Szabó B. István, Budapest, Anonymus, 137–143.

Csáky Edit

1979 Az Erdély történeti forrásai, Irodalomtörténet, 1979/4, 767–785.

Csalog Zsolt

1979 Kérdések–válaszok [körkérdés Móricz Zsigmondról], Alföld, 1979/7, 34.

Csepeli György – Mátay Mónika

2001 A magyar betyár életei a médiában, Médiakutató, 2001. ősz, 88–101.

Cséve Anna

1998 „Halálhörgés a pusztában” A Barbárok keletkezéstörténetéhez, Pannon Tükör, 1998/4, 12–17.

2004a Az autorizált hang keresése. A móriczi Tragédia prózapoétikai megalkotottsága. Tiszatáj, 2004. július, 13–30.

2004b „A papír igényeinek megfelelően”. Móricz Zsigmond Tükreiről, Forrás, 2004. július–augusztus, 102–127.

2005a A tükör mint hallucinációs fal. Móricz Zsigmond kéziratos könyveiről, Alföld, 2005/9, 74–82.

2005b Az írás gyeplője. Móricz Zsigmond szövegalakító gyakorlata, Budapest, Fekete Sas

2005c Móricz Zsigmond, Élet-kép sorozat, Budapest, Elektra Kiadóház

2006 Előszó = Móricz Zsigmond, Naplójegyzetek 1919, Budapest, Noran, Századok legendái, 5–35.

2007 Móricz Zsigmond indulásai = A magyar irodalom történetei II., 1800-tól 1919-ig, szerkesztette Szegedy-Maszák Mihály és Veres András, Budapest, Gondolat, 754–761.

2008a „Nagyságos szenvedély” I. (Mozaikkockák Móricz Zsigmond és a Nyugat kapcsolatáról), Holmi, 2008. január, 97–103.

2008b „Nagyságos szenvedély” II. (Mozaikkockák Móricz Zsigmond és a Nyugat kapcsolatáról), Holmi, 2008. február, 224–229.

2010 Előszó = Móricz Zsigmond, Naplók 1924–1925, Budapest, Noran, Luna könyvek, 5–24.

2015 Barbárok. A novella olvasásának lehetséges kontextusai = Móricz a jelenben, szerkesztette Bengi László és Szilágyi Zsófia, Budapest, Magyar Irodalomtörténeti Társaság, 159–176.

Cséve Anna (szerk.)

2005 Modell és társ. Móricz Zsigmond szerelmei, Budapest, Holnap

Dobos István

2005 Az én színrevitele. Önéletírás a XX. századi magyar irodalomban, Budapest, Balassi

Dömötör Sándor

1930 A betyárromantika, Ethnographia, XLI. évfolyam, 1930, 5–24., 97–113.

Durkó Mátyás

1953 Móricz Zsigmond 1918/19-ben = Móricz Zsigmond, Új világot teremtsünk (Gyűjtemény 1918–19-es írásaiból), Budapest, Művelt Nép, 5–30.

Eisemann György

1993 „Barbárok” a Móricz-prózában = A magvető nyomában. Móricz Zsigmondról, szerkesztette Szabó B. István, Budapest, Anonymus, 89–101.

2001 A Móricz-újraolvasás esélyei = A kifosztott Móricz? Tanulmányok, szerkesztette Fenyő D. György, Budapest, Krónika Nova, 241–249.

Erdei Ferenc

1945 Móricz Zsigmond pályája = Móricz Zsigmond ébresztése. Emlékkönyv, szerkesztette Erdei Ferenc, Budapest, Sarló, 11–30.

Erdész Sándor

1979 A néprajz Móricz Zsigmond műveiben, Szabolcs–Szatmári Szemle, 1979. május, 25–35.

Erdődy Edit

2005 Móricz Zsigmond és a színpad, Alföld, 2005/9, 87–93.

Erős Ferenc

2006 Freud, Ferenczi és a Monarchia világa, Magyar Lettre Internationale, 2006. ősz, 4–6.

És-kvartett

2015 ÉS-kvartett Kiss Tibor Noé Aludnod kellene című regényéről, Élet és Irodalom, 2015. április 3., 20–21.

Esterházy Péter

1988 Utószó, szó, szó = E. P., A kitömött hattyú, Budapest, Magvető, 268–278.

Farkas Judit Antónia

2010 Erotika és bibliofília (Kellner István tiltott könyves tevékenysége az 1920-as években), Korunk, 2010. március, 89–94.

Féja Géza

1939 Móricz Zsigmond, Budapest, Athenaeum

1980 Viharsarok, Budapest, Szépirodalmi

Fenyő D. György

2006 Móricz Zsigmond – Szabó István: Rokonok, Oktatási segédanyag a film iskolai feldolgozásához, »docplayer.hu/«

Fenyő Mario

2001 A Nyugat hőskora és háttere, Debrecen, Csokonai

Fenyő Miksa

1925 Két regény (Móricz Zsigmond: Pillangó, Kosztolányi Dezső: Aranysárkány), Nyugat, 1925/12–13, 72–74.

1994 Önéletrajzom, Budapest, Argumentum

Ferencz Győző

2005 Radnóti Miklós élete és költészete, Budapest, Osiris

Forgách András

2010 Gaea, Kalligram, 2010. július–augusztus, 130–133.

Förköli Gábor

2011 Mitikus időszemlélet és eszkatológia Móricz Zsigmond Tündérkertjében és a regény forrásaiban, Kalligram, 2011. január, 87–92.

Fráter Zoltán

1993 Olvasni jó (Napló Móriczról) = A magvető nyomában. Móricz Zsigmondról, szerkesztette Szabó B. István, Budapest, Anonymus, 8–16.

Fried István

1986 Kelet- és Közép-Európa között, Budapest, Gondolat

1993 Márai Sándor titkai nyomában, A Magyar Irodalomtörténeti Társaság Kiskönyvtára 8., Salgótarján, Mikszáth

Futó Anna

2001 „Elmúlt a rosszaság és elmúlt a kegyetlenség” (Árvácska) = A kifosztott Móricz? Tanulmányok, szerkesztette Fenyő D. György, Budapest, Krónika Nova, 44–49.

Fülöp János

1962 Visszatérni jó. Móricz Zsigmond riportjai nyomában, Budapest, Szépirodalmi

Füst Milán

1924 Sárarany, Nyugat, 1924/4, 247–249.

1999 Teljes napló 1–2., Budapest, Fekete Sas

2002 Összegyűjtött levelei, Budapest, Fekete Sas

Gajdó Tamás

2014 A masamód lapja – vagy a grófkisasszonyé? A Színházi Életről, Parallel, 2014/30, 20–29.

Gelencsér Gábor

2006 Móricz-filmek. Szegény barbárok, Filmvilág, 2006/4, 20–24.

Gelléri Andor Endre

2000 Egy önérzet története I–II., Budapest, Osiris, Milleniumi Könyvtár

Gellért Oszkár

1954 Móricz Zsigmond = G. O., Kortársaim, Budapest, Művelt Nép, 90–175.

Gennep, Arnold van

2007 Átmeneti rítusok, fordította Vargyas Zoltán, Budapest, L’Harmattan

Gintli Tibor

2005 Bovary úr vagy Bovaryné? = Az újraolvasott Móricz, szerkesztette Onder Csaba, Nyíregyháza, Nyíregyházi Főiskola, 68–79.

Gorove Eszter

2013 „Semmi sem a mienk”, »ujnautilus.info/«

Görömbei András

2005 A Móricz-értelmezés új útjai = Az újraolvasott Móricz, szerkesztette Onder Csaba, Nyíregyháza, Nyíregyházi Főiskola, 9–21.

Grecsó Krisztián

2011 Olvasni jó Krúdyt, nem újraírni? Szilágyi Zsófia beszélget Grecsó Krisztiánnal, Kalligram, 2011. július–augusztus, 114–115.

Gunda Béla

1980 Györffy István közelében = A magyar nép tudósa. Györffy István emlékülés, Karcag, 1974. december 10., Nagykunsági füzetek 3., szerkesztette Bellon Tibor, Karcag, 20–30.

Gunst Péter

1986 Tiszazug. Kísérlet a gyilkossági ügyek társadalomtörténeti elemzésére, Valóság, 1986/10, 89–98.

Gyáni Gábor

1995 Hétköznapi Budapest, A város arcai sorozat, Budapest, Városháza

2006 Hétköznapi élet Horthy Miklós korában, Budapest, Corvina

2008 Budapest – túl jón és rosszon. A nagyvárosi múlt mint tapasztalat, Budapest, Napvilág

2010 Móricz Zsigmond a népi írói mozgalom széthullása ellen = A cselekvő értelmiségi. Tanulmányok Huszár Tibor 80. születésnapjára, szerkesztette Kiss László, Budapest, Argumentum–ELTE Társadalomtudományi Kara, 126–134.

Györffy Miklós

2004 Móricz Zsigmond dzsentri-regényei – mai szemmel = Gy. M., Magyar elbeszélő szólamok, Pozsony, Kalligram, 44–66.

Gyurgyák János

2001 A zsidókérdés Magyarországon, Budapest, Osiris

Hadas Miklós – Zeke Gyula

2012 Egy fölösleges ember élete. Beszélgetések Vázsonyi Vilmossal, Budapest, Balassi

Hamar Péter

2007 Móricz Zsigmond utolsó szerelme, Budapest, Kairosz

2008 Ködösítés nélkül, Budapest, Kairosz

2009 Móricz Zsigmond és az antiszemitizmus, Hitel, 2009. január, 67–73.

2010a Az igazi Móricz (Móricz Zsigmond: Naplók 1924–1925), Alföld, 2010/12, 114–120.

2010b Kellemetlen vendég Szabolcs vármegyében, 1928 tavaszán, Szabolcs–Szatmár–Beregi Szemle, 2010/3, 315–327.

2012 Móricz Zsigmond művei a filmvásznon, Nyíregyháza, Modus Hodiernus 3.

Hanák Péter

1988 A Kert és a Műhely = H. P., A Kert és a Műhely, Budapest, Gondolat, 130–173.

Hansági Ágnes

2014 Tárca – regény – nyilvánosság. Jókai Mór és a magyar tárcaregény kezdetei, Budapest, Ráció

Harsányi Zsolt

1928 A magyar drámaírás válsága, Nyugat, 1928/3, 178–179.

Háy János

2008 Nevemre veszlek, Bárka, 2008/3, 78–82.

H. Bagó Ilona

2004 Móricz Zsigmond ismeretlen fotói és elfeledett riportjai, Forrás, 2004. július–augusztus, 88–93.

Hegedüs Gyula

1908 Keletiek Nyugaton, Nyugat, 1908/23, 444–445.

Hegedűs Károlyné

2004–2009 A leányfalui Móricz ház és lakói, Leányfalu–Szentendre

Hegyi Katalin

2007 Utószó = Móricz Zsigmond, Légy jó mindhalálig, Kamaszok, Forr a bor, Budapest, Gabo, 745–747.

Heltai Jenő

1928 A magyar drámaírás válsága, Nyugat, 1928/3, 173–175.

Hermann Zoltán

2002 Szövegterek. Az anagrammák elméletéhez, Veszprém, Veszprémi Egyetemi Kiadó, Res Poetica 2.

Hevesi András

1933 Rokonok (Móricz Zsigmond regénye, az Athenaeum kiadása), Nyugat, 1933/4, 246–248.

Horváth Csaba

2005 A kamaszkor regénye, a regény kamaszkora = A regény nyelvei. Tanulmányok, szerkesztette Kovács Árpád, Budapest, Argumentum, 57–67.

Horváth Györgyi

2009 Kószálónők a régi Budapesten. Nagyvárosi térhasználat és női művészlét. Kaffka Margit: Állomások = Nő, tükör, írás. Értelmezések a 20. század első felének női irodalmából, szerkesztette Varga Virág és Zsávolya Zoltán, Budapest, Ráció, 162–190.

Horváth Henrik

1941 Goethe vagyoni viszonyai, Kelet Népe, 1941. január 1., 15–16.

Hubay Miklós

1983a A magyar drámairodalom megújítási kísérletei és kudarcai két centenárium tükrében (Móricz Zsigmond, Lengyel Menyhért) = H. M., A dráma sorsa, Budapest, Szépirodalmi, 69–80.

1983b Móricz Zsigmond drámái = H. M., A dráma sorsa, Budapest, Szépirodalmi, 399–446.

1983c Hatezer oldal tükrében = H. M., A dráma sorsa, Budapest, Szépirodalmi, 447–452.

Ignotus

1908 Kelet Népe, Nyugat, 1908/1, 1–3.

Ignotus Pál

1929 Szépasszony kocsisa, A Toll, 1929. szeptember 15., 23–24.

Illés Endre

é. n. Móricz Zsigmond Leányfalun = Rangrejtett fejedelem. Emlékezések Móricz Zsigmondról, válogatta Czine Mihály, helymegjelölés nélkül, 48–51.

Illés Sándor

1961 Tiszazug, Budapest, Kossuth

Illyés Gyula

1977 Petőfi Sándor, Budapest, Móra

Incze Sándor

1987 Színházi életeim. Egy újságíró karrierregénye, Budapest, Múzsák Közművelődési Kiadó

Irédy Dénes

2009 A kamatyadótól a politikai szatíráig – Spiró György Szombathelyen, 2009. október 2., kimozdulo.hu [A szöveg 2023-ban már nem található meg az interneten]

Jacta, Maximilian

1972 Híres német bűnperek, Budapest, Albatrosz könyvek

Jócsik Lajos

1945 A Kelet Népe szerkesztőségében = Móricz Zsigmond ébresztése. Emlékkönyv, szerkesztette Darvas József, Budapest, Sarló, 71–83.

Juhász Béla

1995 Móricz és Kosztolányi, Irodalomismeret, 1995. december, 18–22.

Kálmán Kata

2012 A Csibe-ügy. Egy fotográfus naplója Móricz Zsigmond utolsó éveiről, Budapest, Palatinus

Kántor Lajos

1968 A vallomásos Móricz Zsigmond. Epika és líra határvidékén, Bukarest, Ifjúsági

Kappanyos András

2005 Kedvencek a kánon peremén (Móricz verses meséi), Alföld, 2005/9, 82–87.

Karinthy Frigyes

1924 Szegény emberek, Nyugat, 1924/4, 274–275.

Károlyi Csaba

2008 Idegen és mégse (Závada Pál: Idegen testünk), Élet és Irodalom, 2008. június 6., 27.

Kárpáti Aurél

1924 Falu, Nyugat, 1924/4, 256–258.

1928 A magyar drámaírás válsága, Nyugat, 1928/3, 186–187.

1930a Thália és Mercurius, Nyugat, 1930/2, 92–94.

1930b Móricz Zsigmond: Forró mezők, Nyugat, 1930/4, 314–316.

Kassák Lajos

1929 Az írástudatlanok vagy az írástudók árulása? A Toll, 1929. július 28., 16–21.

Kelecsényi László

2009 Jegyzetek = Krúdy Gyula összegyűjtött művei. Regények és nagyobb elbeszélések 10., Pozsony, Kalligram, 476–501.

Kelemen Péter

1971 A szecesszió végső fázisa = A novellaelemzés új módszerei. A szegedi novellaelemző konferencia anyaga. 1970. ápr. 9–11., szerkesztette Hankiss Elemér, Budapest, Akadémiai, 33–51.

Kemenes Géfin László ‒ Jolanta Jastrzębska

1998 Szentek, prostituáltak, öngyilkosok (Móricz Zsigmond: Sárarany; Az Isten háta mögött; Úri muri; Rokonok) = K. G. L. – J. J., Erotika a XX. századi magyar regényben 1911–1947, Budapest, Kortárs, 27–44.

Kemény Gábor

2002 Bevezetés a nyelvi kép stilisztikájába, Budapest, Tinta

Kenyeres Zoltán

2001 Etika és esztétizmus. Tanulmányok a Nyugat koráról, Budapest, Anonymus

Kerényi Ferenc

2008 Petőfi Sándor élete és költészete, Budapest, Osiris

Király István

1972 Ady Endre, Budapest, Magvető

Kiss Kálmánné, Dr.

2006 Kisúji harangszó. Kisújszállás irodalmi hagyományai és kapcsolatai. Helytörténeti füzetek 18., Kisújszállás

Kiss Tamás

1954 Móricz Zsigmond ifjúsága (Kisújszállási évek), Irodalomtörténeti Közlemények, 1954/2, 176–188.

1955 Adatok Móricz Zsigmond két regényének keletkezési körülményéről (A „Forr a bor” és a „Bál”), Irodalomtörténeti Közlemények, 1955/1, 90–93.

1979 Móricz Zsigmond (Így élt…), Budapest, Móra

Kodolányi János

1925 Pillangó (Móricz Zsigmond könyve), Nyugat, 1925/14–15, 171–177.

1968 Visszapillantó tükör. A Süllyedő világ befejező része, Budapest, Magvető

2007 1942. szept. 21. = Fáklya volt kezemben. In memoriam Móricz Zsigmond, szerkesztette Márkus Béla, Budapest, Nap, 225–232.

Kolos Réka (szerk.)

2010 Móricz Zsigmonddal Budapesten. Riportalbum a 20. század első évtizedeiből, Budapest, Holnap

Koltai Tamás – Stohl András

2010 Belehalnék, ha elkezdenék szerepeket játszani. Koltai Tamás interjúja Stohl Andrással, Színház, 2010. április, 8–12.

Komáromi Gabriella

2005 Elfelejtett irodalom. Fejezetek a magyar gyermek- és ifjúsági próza történetéből 1900–1944, Budapest, Móra

Kósa László

2007 A néprajztudomány és a falukutatás = A magyar irodalom történetei 1920-tól napjainkig, szerkesztette Szegedy-Maszák Mihály és Veres András, Budapest, Gondolat, 336–344.

Kosáryné Réz Lola

1924 A szerelmes levél, Nyugat, 1924/4, 280–281.

Kosztolánczy Tibor

2009 A fiatal Osvát Ernő, Budapest, Universitas

Kosztolányi Dezső

1932 Író és bátorság. Válasz Móricz Zsigmondnak, Nyugat, 1932/3, 121–131.

1941 Lenni vagy nem lenni, Budapest, Nyugat

1977 Móricz Zsigmond = K. D., Egy ég alatt, Budapest, Szépirodalmi, 267–279.

1996 Levelek–naplók, Budapest, Osiris

2011 Nero, a véres költő. Kosztolányi Dezső Összes Művei. Kritikai Kiadás. Sajtó alá rendezte, a kísérő tanulmányokat és a jegyzeteket írta Takács László, Pozsony, Kalligram

Kosztolányi Dezsőné [Harmos Ilona]

1938 Kosztolányi Dezső, Budapest, Révai

2003 Burokban születtem, Budapest, Noran

Kotics József

2009 Az arzén mint a női emancipáció eszköze? A tiszazugi arzénes gyilkosságok történeti-antropológiai elemzése, Tisicum, a Jász–Nagykun–Szolnok megyei múzeumok évkönyve XVIII., Szolnok, 330–336.

Kovács Dezső

2006 Kié a világ? (Rokonok), Kritika, 2006. március, 26–27.

Kováts Dániel

1994 Móricz Zsigmond és Sárospatak, Miskolc, Felsőmagyarország

Köpeczi Béla – R. Várkonyi Ágnes

2004 II. Rákóczi Ferenc, Budapest, Osiris

Körmendi Lajos

2002 Akkoriban még szerették egymást a poéták. Beszélgetés Kiss Tamás költővel, Eső, 2002. nyár, 75–82.

Krupp József

2013 „Az emlékeink ne legyenek az emlékeink” Műút, 2013/39, »muut.hu/«

Kulcsár Szabó Ernő

1993 Beszédaktus, szerepkör, irónia (Az Isten háta mögött mint elbeszélés) = A magvető nyomában, szerkesztette Szabó B. István, Budapest, Anonymus, 24–53.

Kulcsár-Szabó Zoltán

2006 Író gépek, Irodalomtörténet, 2006/2, 143–161.

Kultsár Barna Károly

1979 Móricz nyomában – Zagyvarékason, Jászkunság, 1979. szeptember, 42–63.

2005 Móricz nyomában – Zagyvarékason = Móricz Zsigmond nyomában Zagyvarékason, szerkesztette Serfőző Simon, Zagyvarékas Község Önkormányzata, 111–140.

Küllős Imola

1988 Betyárok könyve, Budapest, Mezőgazdasági

Lackó Miklós

1975 A nemzedéki tömörülésről és a szakadásról. A népi mozgalom kezdetei = L. M., Válságok–választások. Történeti tanulmányok a két háború közötti Magyarországról, Budapest, Gondolat, 13–51.

Laczkó Géza

1922 A történelmi regény és Móricz Zsigmond, Nyugat, 1922/21, 1255–1260.

Lengyel András

2009 Kosztolányi „latin világossága”, Kalligram, 2009. február, 66–74.

Lengyel Dénes

1988 Történeti monda = Magyar Néprajz V., Magyar Népköltészet, főszerkesztő Vargyas Lajos, Budapest, Akadémiai, 148–166.

Litván György

2001 Zsidók a huszadik századi magyar modernizációban és progresszív mozgalmakban = 1100 éves együttélés. A magyar és magyarországi zsidóság a haza és fejlődés szolgálatában, Budapest, Magyarországi Holocaust Emlékalapítvány, 308–316.

Lotman, Jurij

1995–1996 Cselekménytér, fordította Szitár Katalin, Szép Literatúrai Ajándék, 1995/3–1996/1, 118–136.

Lugosi András

2009 Cipőcsokor – avagy az asszimiláció rejtélyes szálai. Mikrotörténeti tanulmány a Karinthy család eredetéről és az implicit emlékezetről, Budapesti Negyed, 2009. nyár, 42–110.

Magyar Színháztörténet 1873–1920

2001 Magyar színháztörténet 1873–1920, főszerkesztő Székely György, szerkesztő Gajdó Tamás, Budapest, Magyar Könyvklub–Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet

Magyar Színháztörténet 1920–1949

2005 Magyar színháztörténet 1920–1949, főszerkesztő Bécsy Tamás és Székely György, Budapest, Magyar Könyvklub

Márai Sándor

1929 Az olvasó nevében, A Toll, 1929. július 28., 7–14.

1992 Kosztolányi = M. S., Ihlet és nemzedék, Budapest, Akadémiai–Helikon, 89–95.

Margócsy István

1993 Sárarany = A magvető nyomában, szerkesztette Szabó B. István, Budapest, Anonymus, 17–23.

2005 Míg új a szerelem = Az újraolvasott Móricz, szerkesztette Onder Csaba, Nyíregyháza, Nyíregyházi Főiskola, 50–59.

2011 Petőfi-kísérletek. Tanulmányok Petőfi Sándor életművéről, Pozsony, Kalligram

2013 Nincstelenek – Már elment a Mesijás?, 2000, 2013. október, 3–16.

Margócsy József

1979 Az ötvenéves Móricz ünneplése szülőfalujában, Szabolcs–Szatmári Szemle, 1979. május, 43–48.

Márkus Béla

2005 Bethlen Gábor arcai (Móricz Zsigmond: Erdély) = Az újraolvasott Móricz, szerkesztette Onder Csaba, Nyíregyháza, Nyíregyházi Főiskola, 130–146.

Marsovszky Miklós

1924 Sárarany, Nyugat, 1924/4, 245–246.

1928 A magyar drámaírás válsága, Nyugat, 1928/4, 265–266.

Márton László

2009 Félbetört élet teljes rajza (Kerényi Ferenc: Petőfi Sándor élete és kora), Holmi, 2009. augusztus, 1115–1123.

Menyhért Anna

2000 Kaland és kánon (Feminizmus és irodalom), Alföld, 2000/10, 46–53.

Mercs István

2007 Embertelenség az emberben (Móricz Zsigmond Szegény emberek c. novellájáról) = Társasági tükör. A nyíregyházi Móricz Zsigmond Kulturális Egyesület évkönyve, szerkesztette János István, Nyíregyháza, 73–85.

2011 „Iskolás” kanonizáció: Móricz Zsigmond évtizedei az iskolapadban, Tiszatáj, 2011. augusztus, 47–57.

Mészöly Miklós

1999 Párbeszédkísérlet. A kérdező: Szigeti László, Pozsony, Kalligram

Mészöly Miklós – Polcz Alaine

2018 A bilincs a szabadság legyen, Mészöly Miklós és Polcz Alaine levelezése 1948–1977, szerkesztette Nagy Boglárka, Budapest, Jelenkor

Miklós Jenő

1924 Szegény emberek, Nyugat, 1924/4, 273–274.

Milbacher Róbert

2009 Arany János és az emlékezet balzsama. Az Arany-kultusz a magyar kulturális emlékezetben, Ligatúra-könyvek, Budapest, Ráció

Minamizuka Shingo

2009 Rózsa Sándor. Betyár vagy bandita? Fordította Baráth Katalin, Budapest, L’Harmattan

Mohay Tamás

2000 Egyének és életutak = Magyar néprajz VIII., Társadalom, főszerkesztő Paládi-Kovács Attila, Budapest, Akadémiai, 760–790.

Molnár Mátyás

1966 Telekkönyvi adalékok a Móricz-család történetéhez, Szabolcs–Szatmári Szemle, 1966. szeptember, 75–78.

1979 Móricz Zsigmond tiszaháti emlékei és kapcsolatai, Szabolcs–Szatmári Szemle, 1979. május, 49–63.

Moly Tamás

1928 A magyar drámaírás válsága, Nyugat, 1928/4, 269–270.

Móricz Lili

1966 Fecskék a verandán, Budapest, Magvető

1979 Kedves Mária! Móricz Zsigmond levelei Simonyi Máriához, Budapest, Magvető

Móricz Miklós

1959 Móricz Zsigmond indulása, Budapest, Szépirodalmi

1966 Móricz Zsigmond érkezése, Budapest, Szépirodalmi

Móricz Virág

1967 Móricz Zsigmond szerkesztő úr, Budapest, Szépirodalmi

1981a Tíz év I., Budapest, Szépirodalmi

1981b Tíz év II., Budapest, Szépirodalmi

1988 Anyám regénye, Budapest, Szépirodalmi

2002 Apám regénye, Budapest, Osiris

Nagy Endre

1935 A boldog ember (Móricz Zsigmond új regénye), Nyugat, 1935/7, 8–10.

Nagy István

1945 Móricz Zsigmond építkezése = Móricz Zsigmond ébresztése. Emlékkönyv, szerkesztette Darvas József, Budapest, Sarló, 201–219.

Nagy Péter

1954 A Tündérkert egy „elveszett” fejezete, Irodalomtörténeti Közlemények, 1954/4, 430–431.

1975 Móricz Zsigmond (harmadik, javított kiadás), Budapest, Szépirodalmi

1979 Barbárok = Valóság és varázslat. Tanulmányok századunk magyar prózairodalmáról Krúdy Gyula és Móricz Zsigmond születésének 100. évfordulójára, Budapest, a Petőfi Irodalmi Múzeum és a Népművelési Propaganda Iroda közös kiadványa, 67–72.

1993 Móricz Zsigmond modernsége = A magvető nyomában. Móricz Zsigmondról, szerkesztette Szabó B. István, Budapest, Anonymus, 108–115.

Nagy Tünde

2013 A nyomor monotóniája, Eső, 2013/4, »esolap.hu/«

Nagypál István

1941 Ponyva és irodalom, Nyugat, 1941/6, 448–454.

Némedi Dénes

1985 A népi szociográfia 1930–1938, Budapest, Gondolat

Németh G. Béla

1993 Móricz irodalomfelfogása kritikai írásai tükrében = A magvető nyomában. Móricz Zsigmondról, szerkesztette Szabó B. István, Budapest, Anonymus, 116–125.

Németh László

1943 Móricz Zsigmond, Budapest, Turul

1970 Móricz Zsigmond: Forró mezők = N. L., Két nemzedék, Budapest, Magvető és Szépirodalmi, 102–105.

N. Pál József

2001 Mi fosztogat itt bennünket? Füstölgő meditáció a Móricz-felejtésről = A kifosztott Móricz? szerkesztette Fenyő D. György, Budapest, Krónika Nova, 250–262.

Oláh András

2008 A napidíjas és az Úristen közt lebegő (Hommage à Krúdy Gyula), A Vörös Postakocsi, 2008. tél, 73–76.

Olasz Sándor

2009 Idegen testünk. Závada Pál regénye, Forrás, 2009/6, 103–105.

Onder Csaba

2005 Hangérien bjuti (szex, lektűr, irónia, avagy Móricz Zsigmond indulása) = Az újraolvasott Móricz, szerkesztette Onder Csaba, Nyíregyháza, Nyíregyházi Főiskola, 120–129.

Oravecz Imre

2006 Élet a jég hátán avagy malac a hordóban = O. I., Egy hegy megy, Pécs, Alexandra, 43–48.

Pál Melinda – Nádas Péter

2001 „Nincs mondat, amelyet ne engedtem volna be a tükörfolyosóba” Pál Melinda interjúja Nádas Péterrel, Magyar Narancs, 2001. május 24., 35.

Pásztor Árpád

1925 Tolsztoj tragédiája, Budapest, Athenaeum

1928 A magyar drámaírás válsága, Nyugat, 1928/3, 192–194.

Péter László

1968 A folklorizmus kérdéséhez. Egy motívum körforgása a népköltészetben, az irodalomban és a filmművészetben, Ethnographia, 1968/2, 163–169.

1995 Írók, költők textológiai nézetei (Móricz Zsigmond, Sík Sándor, Weöres Sándor), Irodalomtörténeti Közlemények, 1995/1, 73–87.

Pogány Péter

1978 A magyar ponyva tüköre, Budapest, Magyar Helikon

Pomogáts Béla

1979 Riport és novella (Móricz Zsigmond a bódéváros lakói között) = Valóság és varázslat. Tanulmányok századunk magyar prózairodalmáról Krúdy Gyula és Móricz Zsigmond születésének 100. évfordulójára, Budapest, a Petőfi Irodalmi Múzeum és a Népművelési Propaganda Iroda közös kiadványa, 73–82.

Poszler György

2001 Zenghet-e a nagy zengésű húr – ma? A boldog ember = A kifosztott Móricz? Tanulmányok, szerkesztette Fenyő D. György, Budapest, Krónika Nova, 12–21.

Querela Hungariae

1996 Querela Hungariae. Trianon és a magyar irodalom, összeállította Pomogáts Béla, Budapest, Széphalom Könyvműhely

Propp, Vlagyimir

1999 A mese morfológiája, fordította Soproni András, Budapest, Osiris

2005 A varázsmese történeti gyökerei, fordította Istvánovits Márton, Budapest, L’Harmattan

Rádics Károly

1989 Móricz Zsigmond a Nyugat szerkesztője 1929–1933, Nyíregyháza, Szabolcsi Téka 10.

Rákai Orsolya

2005 Genealógia és reflexió. Móricz Zsigmond „irodalomtörténete(i)”, Alföld, 2005/9, 93–100.

Rejtő István

1961a Dosztojevszkij Magyarországon (1900–1945) = Tanulmányok a magyar–orosz irodalmi kapcsolatok köréből II., szerkesztette Kemény G. Gábor, Budapest, Akadémiai, 293–339.

1961b Csehov drámái Magyarországon (1900–1945) = Tanulmányok a magyar–orosz irodalmi kapcsolatok köréből II., szerkesztette Kemény G. Gábor, Budapest, Akadémiai, 388–412.

Robotos Imre

1980 Az igazi Csinszka, Budapest, Magvető Zsebkönyvtár

Rockenbauer Zoltán

2009 A halandó múzsa (Ady özvegye, Babits szerelme, Márffy hitvese), Budapest, Noran, Luna Könyvek

Rőhrig Eszter

2010 Perbe fogott irodalom (Ernest Pinard, Gustave Flaubert és a Bovaryné), Műhely, 2010/4, 52–60.

Sántha József

2008 Regény a báli szezonra (Závada Pál: Idegen testünk), Holmi, 2008. október, 1358–1363.

Schein Gábor

2008a Egy történet jele = S. G., Traditio – folytatás és árulás, Pozsony, Kalligram, 41–70.

2008b A semleges beszéd problémájának megjelenése Móricz Zsigmond A boldog ember című regényében = S. G., Traditio – folytatás és árulás, Pozsony, Kalligram, 71–83.

2011 A „zsidó” Füst Milán Naplójában, Literatura, 2011/3, 201–215.

Schöpflin Aladár

1921 Konzervatív kritika, fejlődő irodalom, Nyugat, 1921/8, 565–575.

1979 Móricz Zsigmondról, válogatta és az előszót írta Réz Pál, Budapest, Szépirodalmi

S. Horváth Géza

2002 Dosztojevszkij költői formái. A személyes elbeszélés A kamasz című regényben, Budapest, Argumentum

Serfőző Simon

2005 Móricz Zsigmond, aki megfordult Zagyvarékason is = Móricz Zsigmond nyomában Zagyvarékason, szerkesztette Serfőző Simon, Zagyvarékas Község Önkormányzata, 197–199.

Simon Zoltán (szerk.)

1980 Móricz és Debrecen, az anyagot összegyűjtötte és a bevezető tanulmányt írta Szabó Sándor Géza, Debrecen, Megyei Könyvtár

Sinka István

é. n. Búcsú Móricz Zsigmondtól = Rangrejtett fejedelem. Emlékezések Móricz Zsigmondról, válogatta Czine Mihály, helymegjelölés nélkül, 46–47.

Sipos Balázs

2000 A tömegsajtó és a világfalu a 20. század első felében, Mozgó Világ, 2000/7, 92–104.

2011 Sajtó és hatalom a Horthy-korszakban. Politikai- és társadalomtörténeti vázlat. Budapest, Argumentum

Sipos Lajos

2010 Babits Mihály pályakezdése és A Holnap irodalmi mozgalma = „Nyugat csapatjának keleti zászlója” Tanulmányok a Nyugat kelet-magyarországi kötődéseiről, szerkesztette Mercs István, Nyíregyháza, Modus Hodiernus 2., 9–23.

Sőtér István

1980 Móricz Zsigmond és a világ szorongatása = S. I., Gyűrűk. Tanulmányok a XX. századról, Budapest, Szépirodalmi, 138–149.

Spectator [Krenner Miklós]

1929 Ady az erdélyiek lelkében, A Toll, 1929. augusztus 18., 11–14.

Spiró György

2012 Magtár, Budapest, Magvető

Stribik Ferenc

2001 Élet Az Isten háta mögött = A kifosztott Móricz? Tanulmányok, szerkesztette Fenyő D. György, Budapest, Krónika Nova, 186–224.

Sugár István

1979 „Aki magyarnak valaha jót akart…” Amikor hazaárulónak és nemzetellenesnek bélyegezték Móricz Zsigmondot, Napjaink, 1979. május, 18.

Szabó Lőrinc

2007 Búcsú Móricz Zsigmondtól = Fáklya volt kezemben. In memoriam Móricz Zsigmond, szerkesztette Márkus Béla, Budapest, Nap, 67–74.

Szalisznyó Lilla

2010 „Most kenyeret keresünk kapával és tollal” (Kazinczy Ferenc és Kisfaludy Sándor gazdasági mindennapjai) = Ragyogni és munkálni. Kultúratudományi tanulmányok Kazinczy Ferencről, szerkesztette Debreczeni Attila és Gönczy Monika, Debrecen, Debreceni Egyetemi, 326–337.

Szárnyas Gábor

2003 Igazolatlan hiány, Árgus, 2003/10, 103–105.

Szász Zoltán

1929 A bűnös város és az ártatlan falu, A Toll, 1929. szeptember 8., 12–16.

Szegedy-Maszák Mihály

1987 A Tündérkert műfaja és világképe = Sz-M. M., „A regény, amint írja önmagát” Elbeszélő művek vizsgálata, Budapest, Tankönyvkiadó, 72–102.

1991 Márai Sándor, Budapest, Akadémiai

1995 Körkörösség és transzcendencia a Pacsirtában = Sz-M. M., „Minta a szőnyegen” A műértelmezés esélyei, Budapest, Balassi, 185–198.

2007 A regényszerűség meghaladása (1933, Kosztolányi Dezső. Esti Kornél) = A magyar irodalom történetei 1920-tól napjainkig, szerkesztette Szegedy-Maszák Mihály és Veres András, Budapest, Gondolat,
230–244.

2009 Lehet-e névtelen cikkeket tulajdonítani Kosztolányinak? Kalligram, 2009. február, 75–77.

2010 Kosztolányi Dezső, Pozsony, Kalligram

Szeli István

1969 A Barbárok egy lehetséges modelljéről = Sz. I., Utak egymás felé, Újvidék, Forum, 181–191.

Szenti Tibor

2008 Két szomszédos nép életmódjának részleges vizsgálata az író szemével, »szenti.com« (A szöveg alatti dátum: Hódmezővásárhely, 2008. július 22.)

Szentimrei Jenő

1945 Erős Zsiga = Móricz Zsigmond ébresztése. Emlékkönyv, szerkesztette Darvas József, Budapest, Sarló, 178–200.

Szép Ernő

1924 A kicsi színdarabjai felől, Nyugat, 1924/4, 277–278.

Szerbhorváth György

2010 Szegény, szegény emberek, Kalligram, 2010. július–augusztus, 102–111.

Szilágyi Géza

1924 A boldog világ költőjéről, Nyugat, 1924/4, 235–237.

Szilágyi Judit

2009 A Nyugat geometriája. Szerkesztők és szerkezetek = Nyugat népe. Tanulmányok a Nyugatról és koráról, szerkesztőbizottság Angyalosi Gergely, E. Csorba Csilla, Kulcsár Szabó Ernő, Tverdota György, Budapest, Petőfi Irodalmi Múzeum, 31–52.

Szilágyi Márton

2000 Szövegek párbeszéde a Vörösmarty-életműben, Élet és Irodalom, 2000. december 22., 42–43.

2007a Irodalomtörténet és társadalomtörténet határán = Sz. M., Határpontok, Budapest, Ráció, 7–25.

2007b Petőfi Zoltán konfliktusos élete és halála = Sz. M., Határpontok, Budapest, Ráció, 119–132.

2014 A költő mint társadalmi jelenség. Csokonai Vitéz Mihály pályafutásának mikrotörténeti dimenziói, Budapest, Ráció

Szilágyi Miklós

1998 A Puszták népe társadalomnéprajzi nézőpontból, Új Dunatáj, 1998. december, 37–45.

2006 A személyes paraszti tudás érvényessége (Kisújszállás társadalma és gazdálkodása egy száz évet élt parasztgazda emlékezetében), Budapest, Akadémiai

Szilágyi Zsófia

2001 Az érettségi mint átmeneti rítus az Aranysárkányban, Új Dunatáj, 2001. március, Műközelben-melléklet, 1–10.

2005 A féllábú ólomkatona. Irodalmi mű-hibák. Pozsony, Kalligram

2008 A továbbélő Móricz, Pozsony, Kalligram

2010 Vasárnapi királyfi. Beszélgetés dr. Móricz Imrével, Litkei-Móricz Erzsébet (Csibe) fiával, Kalligram, 2010. július–augusztus, 75–83.

2021 Pályakezdés a pálya közepén? Móricz A kis vereshajú című regénye a Szinházi Életben = Pályakezdés, karrierút, irodalomtörténet, szerkesztette Radnai Dániel Szabolcs, Rétfalvi P. Zsófia, Szolnoki Anna, Pécs, Verso könyvek, 187–204.

Szilasi László

2000 A selyemgubó és a „bonczoló kés”, Budapest, Osiris–Pompeji

Szirák Péter

2001 Az ösztön „nyelve” és a nyelv cselekedtető ereje = A kifosztott Móricz? Tanulmányok, szerkesztette Fenyő D. György, Budapest, Krónika Nova, 226–240.

2015 A másik meglopása (A gyermekiségen innen és túl a Légy jó mindhaláligban) = Móricz a jelenben, szerkesztette Bengi László és Szilágyi Zsófia, Budapest, Magyar Irodalomtörténeti Társaság, 9–24.

Szitár Katalin

1998 Narratíva a lírában és líraiság a prózában (Poétikai szempontok az „Ady-revízió” értelmezéséhez) = Újraolvasó. Tanulmányok Kosztolányi Dezsőről, szerkesztette Kulcsár Szabó Ernő, Szegedy-Maszák Mihály, Budapest, Anonymus, 272–290.

Szörényi László

2000 Ars Mutilandi Hungarica = Sz. L., Delfinárium. Filológiai groteszkek, Miskolc, Felsőmagyarország, 7–81.

Szvetelszky Zsuzsanna

2017 Közösségi kételyek, Századvég, 2017/2, 27–36.

Takács Miklós

2010 Narrativitás és traumatikus tapasztalat Móricz Zsigmond Szegény emberek című novellájában, Kalligram, 2010. július–augusztus, 112–116.

Tamás Ábel

2006 Móricz és Horatius – a hajóallegória Az Isten háta mögöttben, »szv.hu«, 3. szám [A tanulmány, illetve az egész folyóirat, a Szabad Változók 2023-ban már nem érhető el az interneten]

2017 The Reading Fails: Horace and Zsigmond Móricz = Hungarian Perspectives on the Western Canon: Post-Comparative Readings. Edited by László Bengi, Ernő Kulcsár Szabó, Gábor Mezei, Gábor Tamás Molnár and Pál Kelemen. Cambridge Scholars Publishing, Newcastle upon Tyne, 240–255.

Tamás Ferenc

2001 Móricz Zsigmond írói indulása = A kifosztott Móricz?, szerkesztette Fenyő D. György, Budapest, Krónika Nova, 50–62.

Tarján Tamás

1982 Magyar Ivanov. Úri muri a Vígszínházban, Népszabadság, 1982. január 11., 7.

Tarjányi Eszter

2003 A dzsentri exhumálása, Valóság, 2003/5, 38–64.

Tauszig Mária

é. n. [1992] Visszapillantás = Rangrejtett fejedelem. Emlékezések Móricz Zsigmondról, szerk. Czine Mihály, Budapest, 247–264.

Tersánszky Józsi Jenő

é. n. [1992] Móricz Zsigmond = Rangrejtett fejedelem. Emlékezések Móricz Zsigmondról, szerk. Czine Mihály, Budapest, 43–45.

Thomka Beáta

2009 Regionális identitások és novellapoétikák = T. B., Déli témák, Zenta, zEtna, 92–116.

Tolnai Ottó

2010 Világítótorony eladó, Festettvíz-próza, Zenta, zEtna

T. Szabó Levente

2008 Az irodalmi hivatásosodás és az írói szolidaritás új formái a 19. század közepén: a Magyar Írói Segélyegylet esete, Irodalomtörténet, 2008/3, 347–377.

Tverdota György

1998 A komor föltámadás titka. A József Attila-kultusz születése, Budapest, Pannonica

2005 Nevető rokonok, Irodalomtörténet, 2005/2, 123–129.

2006 „Rákóczi, akárki, jöjjön valahára”: Ady Endre kuruc-verseiről, Iskolakultúra, 2006/7–8, 34–40.

2008 Meghasonlott nyugatosok, Literatura, 2008/2, 191–197.

Valachi Anna

2003 „Elejtem elképzelt fegyverem” Móricz Zsigmond és József Attila, Forrás, 2003. december, 37–49.

Varga Bálint

2005 Magándetektívek. Oknyomozás valóság és fikció területén, Budapest, Agave Könyvek

2009 Nyomozás az első magyar krimi után. Tényvázlat = Lepipálva. Tanulmányok a krimiről, összeállította Benyovszky Krisztián és H. Nagy Péter, Dunaszerdahely, Lilium Aurum, 49–81.

Varga-Móricz Ida

é. n. Heten voltunk, Sajtó alá rendezte Kelevéz Ágnes, M. Pásztor József, Budapest, Petőfi Irodalmi Múzeum – Múzsák Közművelődési Kiadó

Vargha Kálmán

1957 Adalékok Móricz Zsigmond csehszlovákiai útjaihoz és kapcsolataihoz, Irodalomtörténet, 1957/3, 313–336.

1962 Móricz Zsigmond és az irodalom, Budapest, Akadémiai, Irodalomtörténeti Könyvtár 8.

Vári György

2007 Aki nem száll gépen fölébe (Ferencz Győző: Radnóti Miklós élete és költészete), Jelenkor, 2007. február, 206–221.

Vasy Géza

2005 Illyés Gyula Móricz-képe. Kapcsolattörténet és irodalomszemlélet, Kortárs, 2005/8, 86–94.

Végh Antal

1992 Móricz Zsigmond szekerén, Budapest, Zrínyi

Veres András

1979 Alkotói szándék és művészi anyag ellentéte Móricz Tündérkertjében = V. A., Mű, érték, műérték, Budapest, Magvető, 228–239.

2009 Kosztolányi Nyugatja és a Nyugat Kosztolányija = Nyugat népe. Tanulmányok a Nyugatról és koráról, szerkesztőbizottság Angyalosi Gergely, E. Csorba Csilla, Kulcsár Szabó Ernő, Tverdota György, Budapest, Petőfi Irodalmi Múzeum, 88–124.

2012 Kosztolányi Ady-komplexuma. Filológiai regény, Budapest, Balassi

Veres Péter

1945 Móricz Zsigmond, a magyar ember = Móricz Zsigmond ébresztése. Emlékkönyv, szerkesztette Darvas József, Budapest, Sarló, 31–42.

Veszelkáné Gémes Eszter

1981 Történetek Rúzsa Sándorról, szerkesztette és az utószót írta Küllős Imola, Budapest, RTV-Minerva

Vinkó József

1982 Hiánydramaturgia = Hiánydramaturgia, Fiatal magyar drámaírók, szerkesztette Vinkó József, Budapest, Népművelési Propaganda Iroda, 113–129.

Vozári Dezső

1945 Századszor is: az író felelősségéről, Szabad Nép, 1945. szeptember 8., 3.

Zágonyi Ervin

1990 Kosztolányi és az orosz irodalom, Budapest, Akadémiai, Modern Filológiai Füzetek 47.

Zeidler Miklós

2009 A revíziós gondolat, Pozsony, Kalligram

Zilahy Lajos

1924 Kerek Ferkó, Nyugat, 1924/4, 259–260.

Szépirodalmi művek

2222 I–II. = Drasche–Lázár Alfréd, 2222 I–II., Budapest, Athenaeum, 1927

A balta = Mihail Sadoveanu, A balta, fordította Lőrinczi László, Budapest, Szépirodalmi, 1960

Ady = Ady Endre költeményei, Budapest, Helikon, 1983

A jövő házassága = Lakatos László, A jövő házassága, Budapest, Athenaeum, 1927

A méregkeverő = François Mauriac, A méregkeverő, fordította Juhász Andor, Budapest, Révai, 1928

A legvitézebb huszár = Jókai Mór, A legvitézebb huszár, hetedik kiadás, Budapest, Franklin, é. n.

Az arany ember = Jókai Mór, Az arany ember, Budapest, Magyar Helikon, 1969

Az ember, aki útvesztőbe jutott = Pakots József, Az ember, aki útvesztőbe jutott, Budapest, Athenaeum, 1927

Babits = Babits Mihály, Összegyűjtött versei, Budapest, Századvég, 1993

Bovaryné = Gustave Flaubert, Bovaryné, fordította Gyergyai Albert, A világirodalom remekei, Budapest, Európa, 1974

Cseresznyéskert = Anton Csehov, Drámák és elbeszélések, fordította Tóth Árpád, A világirodalom klasszikusai, Budapest, Európa, 1992, 223–298.

Egy családregény vége = Nádas Péter, Egy családregény vége, Pécs, Jelenkor, 1993

Eppur si muove. És mégis mozog a föld = Jókai Mór, Eppur si muove. És mégis mozog a föld, Budapest, Magyar Helikon, 1970

Esti Kornél – Esti Kornél kalandjai = Kosztolányi Dezső, Esti Kornél – Esti Kornél kalandjai, sajtó alá rendezte Bárdos László, Budapest, Unikornis, 1995

Fekete gyémántok = Jókai Mór, Fekete gyémántok I–II., Budapest, Akadémiai, 1964, Jókai Mór Összes Művei, szerkeszti Nagy Miklós

Híd a Drinán = Ivo Andrić, Híd a Drinán, fordította Csuka Zoltán, Budapest, Európa, 1973

Idegen testünk = Závada Pál, Idegen testünk, Budapest, Magvető, 2008

Pacsirta = Kosztolányi Dezső, Pacsirta–Aranysárkány, Budapest, 1989, 7–173.

Petőfi = Petőfi Sándor költeményei, Budapest, Helikon, 1989

Petőfi kritikai = Petőfi Sándor Összes művei. Kritikai kiadás, szerkesztette Kerényi Ferenc, Budapest, Akadémiai, 1997

Sir Douglas könyve = ifj. Hegedüs Sándor, Sir Douglas könyve, Budapest, Athenaeum, 1927

Švejk = Jaroslav Hašek, Švejk, egy derék katona kalandjai a világháborúban, fordította Réz Ádám, Budapest, Európa, é. n.

Szatmári gyűjtés 1–2. = Szatmári gyűjtés 1–2., gyűjtötte Móricz Zsigmond, szerkesztette és sajtó alá rendezte Katona Imre. Magyar Népköltési Gyűjtemény, Új folyam XVII–XVIII, Budapest, Magyar Néprajzi Társaság–Néprajzi Kutatóintézet, 1991

Szindbád hazamegy = Márai Sándor, Szindbád hazamegy, Budapest, Akadémiai–Helikon, 1992

Szív = Edmondo de Amicis, Szív. A gyermekek számára, fordította Radó Antal, hatodik, teljes magyar kiadás, Budapest, Lampel [1915]

Tímár Virgil fia = Babits Mihály, Tímár Virgil fia, Babits Mihály műveinek kritikai kiadása, Regényei II., szerkeszti Sipos Lajos, Budapest, Magyar Könyvklub, 2001

Vörösmarty = Vörösmarty Mihály Összes Művei II., Kisebb költemények, Budapest, Akadémiai, 1960

Móricz Zsigmond művei

A boldog ember = M. Zs., A boldog ember, Budapest, Athenaeum, 1935

A fáklya = M. Zs., Regények II., Budapest, Szépirodalmi, 1975, 5–262.

A fecskék fészket raknak = M. Zs., Kisregények II., Budapest, Szépirodalmi, 1985, 89–159.

A galamb papné = M. Zs., Regények I., Budapest, Szépirodalmi, 1975, 307–414.

A halhatatlanságra vágyó királyfi = M. Zs., A halhatatlanságra vágyó királyfi. A nehéz kétgarasos, A meséket válogatta, szövegüket gondozta Borbély Sándor és Kormos István, az előszót írta Móricz Virág, Budapest, Móra, 1984

A kis vereshajú = M. Zs., Kisregények I., Budapest, Szépirodalmi, 1985, 199–275.

Árvácska = M. Zs., Pillangó – Árvácska, Budapest, Szépirodalmi, 1963, 155–292.

Az ágytakaró = M. Zs., Kisregények II., Budapest, Szépirodalmi, 1985, 5–89.

Az asszony beleszól = M. Zs., Regények IV., Budapest, Szépirodalmi, 1976, 313–550.

Az Isten háta mögött = M. Zs., Regények I., Budapest, Szépirodalmi, 1975, 415–533.

Beszélgetés az írógéppel = M. Zs., Beszélgetés az írógéppel. Közreadja Dr. Kovács Zoltán, Forrás, 2004. július–augusztus, 78–87.

Betyár = M. Zs., Regények VI., Budapest, Szépirodalmi, 1978, 273–454.

Boldog világ = Boldog világ, Móricz Zsigmond összes állatmeséi, Budapest, Arc, év nélkül, reprint kiadvány: Nyugat Irodalmi és Nyomdai Részvénytársaság, 1912

Drámák I. = M. Zs., Drámák I., Budapest, Szépirodalmi, 1980

Drámák II. = M. Zs., Drámák II., Budapest, Szépirodalmi, 1980

Drámák III. = M. Zs., Drámák III., Budapest, Szépirodalmi, 1980

Életem regénye = M. Zs., Regények VI., Budapest, Szépirodalmi, 1978, 697–1022.

Erdély = Erdély. Móricz Zsigmond történelmi regénytrilógiája. Tündérkert, A nagy fejedelem, A nap árnyéka, Budapest, Athenaeum, 1935

Forr a bor = M. Zs., Regények III., Budapest, Szépirodalmi, 1976, 189–661.

Forró mezők = M. Zs., Forró mezők, Budapest, Athenaeum, 1939

Harmatos rózsa = M. Zs., Regények I., Budapest, Szépirodalmi, 1975, 165–305.

Házasságtörés = M. Zs., Kisregények I., Budapest, Szépirodalmi, 1985, 129–198.

Hét krajczár = M. Zs., Hét krajczár. Elbeszélések, Tizenkettedik kiadás, Budapest, Athenaeum, év nélkül

Jobb mint otthon = M. Zs., Regények IV., Budapest, Szépirodalmi, 1976, 551–802.

Jószerencsét = M. Zs., Regények I., Budapest, Szépirodalmi, 1975, 699–834.

Kamaszok = M. Zs., Légy jó mindhalálig, Kamaszok, Forr a bor, Budapest, Gabo, 2007, 199–268.

Kerek Ferkó = M. Zs., Regények I., Budapest, Szépirodalmi, 1975, 535–697.

Kivilágos kivirradtig = M. Zs., Regények II., Budapest, Szépirodalmi, 1975, 515–643.

Légy jó mindhalálig = M. Zs., Légy jó mindhalálig. Regény és dráma, Budapest, Európa, 2006

Levelei I–II. = Móricz Zsigmond levelei I–II, sajtó alá rendezte és a jegyzeteket írta F. Csanak Dóra, Budapest, Akadémiai, 1963

Míg új a szerelem = M. Zs., Regények VI., Budapest, Szépirodalmi, 1978, 455–696.

Móricz–Magoss = Móricz Zsigmond és Magoss Olga levelezése, sajtó alá rendezte Rádics Károly, Budapest, Püski, 1995

Móricz Zsigmond a Kelet Népe szerkesztője = Móricz Zsigmond a Kelet Népe szerkesztője, Levelek I–II., a válogatás és az utószó Tasi József munkája, sajtó alá rendezte és a jegyzeteket írta Sz. Fehér Judit, G. Merva Mária és Tasi József, Budapest, Petőfi Irodalmi Múzeum, 1988

Móricz Zsigmond a Nyugat szerkesztője = Móricz Zsigmond a Nyugat szerkesztője. Levelek, a válogatás, a kötet szerkesztése és az utószó Tasi József munkája, sajtó alá rendezte és a jegyzeteket írta H. Bagó Ilona, Papp Anna, Tasi József, Tóth Anna, Budapest, Petőfi Irodalmi Múzeum, 1984

Móricz Zsigmond élete leveleinek tükrében = Móricz Zsigmond élete leveleinek tükrében, sajtó alá rendezte és jegyzetekkel ellátta Rádics Károly, Budapest, Orpheusz könyvek, é. n.

Móricz Zsigmond naplójából = Móricz Zsigmond naplójából, közzéteszi Cséve Anna, Holmi, 2001. július, 859–902.

Naplójegyzetek 1919 = M. Zs., Naplójegyzetek 1919, sajtó alá rendezte, szerkesztette, az előszót és az utószót írta Cséve Anna, Budapest, Noran, Századok legendái, 2006

Naplók 1924–1925 = M. Zs., Naplók 1924–1925, szerkesztette Cséve Anna, Budapest, Noran, 2010

Naplók 1926–1929 = M. Zs., Naplók 1926–1929, szerkesztette Cséve Anna, Budapest, Noran, 2012

Naplók 1930–1934 = M. Zs., Naplók 1930–1934, összegyűjtötte, szerkesztette, az előszót írta Cséve Anna, Budapest, Noran, 2016

Naplók 1935 = M. Zs., Naplók 1935, összegyűjtötte, szerkesztette, az előszót írta Cséve Anna, Pécs, Kronosz, 2023

Novellák I. = M. Zs., Novellák I., a szöveget gondozta és a jegyzeteket írta H. Bagó Ilona, Budapest, Osiris, 2003

Novellák II. = M. Zs., Novellák II., a szöveget gondozta és a jegyzeteket írta H. Bagó Ilona, Budapest, Osiris, 2003

Novellák III. = M. Zs., Novellák III., a szöveget gondozta és a jegyzeteket írta H. Bagó Ilona, Budapest, Osiris, 2003

Novellák IV. = M. Zs., Novellák IV., a szöveget gondozta és a jegyzeteket írta H. Bagó Ilona, Budapest, Osiris, 2003

Pillangó = M. Zs., Pillangó–Árvácska, Budapest, Szépirodalmi, 1963, 5–153.

Pipacsok a tengeren = M. Zs., Pipacsok a tengeren, Szigethy István rajzaival, Budapest, Athenaeum, 1938

Rab oroszlán = M. Zs., Regények VI., Budapest, Szépirodalmi, 1978, 5–271.

Riportok I. = M. Zs., Riportok 1910–1919, Budapest, Szépirodalmi, 1958

Riportok II. = M. Zs., Riportok 1920–1929, Budapest, Szépirodalmi, 1958

Riportok III. = M. Zs., Riportok 1930–1935, Budapest, Szépirodalmi, 1958

Riportok IV. = M. Zs., Riportok 1936–1942, Budapest, Szépirodalmi, 1958

Rokonok = M. Zs., Rokonok, Budapest, Athenaeum, 1939

Rózsa Sándor a lovát ugratja = M. Zs., Rózsa Sándor a lovát ugratja, Budapest, Szépirodalmi, 1962

Rózsa Sándor összevonja a szemöldökét = M. Zs., Rózsa Sándor összevonja a szemöldökét, Budapest, Szépirodalmi, 1962

Sárarany = M. Zs., Regények I., Budapest, Szépirodalmi, 1975, 5–164.

Tanulmányok I. = M. Zs., Tanulmányok I., szerkesztette Szabó Ferenc, Budapest, Szépirodalmi, 1978

Tanulmányok II. = M. Zs., Tanulmányok II., Az erkölcsi sarkantyú, szerkesztette Nagy Péter, Budapest, Szépirodalmi, 1978

Tanulmányok III. = M. Zs., Tanulmányok III., A tizenkettedik órában, szerkesztette Nagy Péter, Budapest, Szépirodalmi, 1984

Úri muri = M. Zs., Úri muri. Regény és dráma, a szöveget gondozta, a jegyzeteket és az utószót írta H. Bagó Ilona, Budapest, Európa, 2007

Vérben, vasban = M. Zs., Vérben, vasban. Kis képek a nagy háborúból. Negyedik kiadás, Budapest, Athenaeum, 1927

TARTALOM

A szikra

Péter-Pál napja?

Megtévesztő emléktáblák

Az árva Bálint és a romantikus Erzsi

Még a nevét is szerette

Traumák sorozata

Kívül a családon

Nem akarok…

A megoldatlanság

A forrongó vérű Hamupipőke

Válaszutakon

Szikárból kövérré

Családi tradíció és belső vágy

A kék fedelű füzetek

Az ifjú Nagyapó

Felszabadult erotikus képzelet

Nyugat csapatjának keleti zászlaja

Egy barbár Európában

Ez az író egy újat hoz

A nagylöttyös indulat

Változatok a Bovarynéra

Papnénak lenni

Veres Laci regénye

A kun Merry

Kitört a háború

Leeresztett függönyök mögött

Haditudósítóként és a hátországban

Nobel-békedíjat!

Nem politikus, néző

Két zsidó ül a hajón

Debreceni cipó formájú Magyarország

Miért éppen Bethlen Gábor?

Kétméteres ember kétmillió holddal

Szörnyeteg vagy tündérkirályfi?

A nap és az árnyékai

Beteg ország bolond szíve

Budapest: vidék

Fenyegető kettétörés

Szerelmi dráma – közönség előtt

Mások bőrében: Tolsztoj, Odüsszeusz, Robinson

Gyöngyszem, mélytüzű ragyogással

A legbájosabb regény?

Noé a gyermeke előtt

Egy kiadói reklámfüzet nyomában

Könyvek, amelyek mindenkihez szólnak

1896-tól 2222-ig

A magyarság nagy problémái

Parázsló, perzselő vágy

Közvetítő állomás, cserekereskedő, handlé

Szemérmetlenül?

Szövegelemzés a tárgyalóteremben

Mint egy modern Julianus barát

Születésnap a lángfolyó partján

Beleimet is kitaposnák

Kultúrák keresztútján

Ősidők morálja – modern élet

Ide nézzetek, szaktársak

Barbárok Közép-Európában

Csodálatra méltó elán

Magyar Írók Sátora

Most már majdnem

A színházi szerző

A népszínmű és a „műkedvelés”

Révbeértek

Mindenki rokon

Kimondhatatlanul szereti

Panamák lápvilága

Tűz és szavak

Egy darab élet

A messzi távolból

Nil de me

Búcsúzások és pénzgondok ideje

„öreg nők, rokkant férfiak… Mindenki öreg”

Halálra dolgozzák magukat?

Budapesten ma, 1933. március 28-án

Halálláz vagy affektálás

Fogságban

A kor ketrecében

A test börtöne

Csibe és apuka

Brand és bulvár

Rodostó utca 77.

Az újra megtalált falu?

Kertem regénye

Leszámolás az illúziókkal

Ki adja a pénzt?

Igénytelen napszámosok

Íróink és előfizetőink bensőséges társasága

A pénz regénye?

„Nemes ponyva”

Detektívregény?

Most mondta be a rádió

Rózsa Sándor, a szimbólum

Vég és végtelenség

Ady-kötet a haldokló Móricz testén

Zsiga bácsi

Utószó a második, javított kiadáshoz

Egy kaktusz élete

Intim Pista és Bajor Gizi sapkája

Az újabb naplók

Új és régi irányok

Jegyzetek

Bibliográfia

Szépirodalmi művek

Móricz Zsigmond művei

Móricz-művek, -kötetek, -töredékek mutatója

Névmutató

Megjelent a Pesti Kalligram Kft. kiadásában
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő: Torma Mária
A borítóterv: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 444 2

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL
Source Sans Pro – SIL OFL