AMTAK Pendrive Klasszikusok

Kölcsey Ferenc válogatott művei

Versek

Elbeszélések

Esztétikai írások

Nyelvtudományi írások

Filozófiai művek

Politikai beszédek

AMTAK Bt, 2022

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadja az AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

www.amtak.hu amtakbt@gmail.com 06 20 218 6762

Látogass el honlapunkra, és böngéssz!

ISBN 978-615-6028-43-3

ISSN 2786-4383

Készült: Green Digital Kft, Budapest

Költemények

TARTALOM

KÖLTEMÉNYEK

7

A PÁVATOLLHOZ

7

A KÉPZELETHEZ

8

A SZERETŐ

9

A NYÚGALOMHOZ

10

VÁLASZTÁS

11

A DALOS

12

KAZINCZYHOZ

12

AZ ARCAS

14

BÚCSÚ B...TŐL

15

EGY SZÜLETETT LEÁNYKÁNAK

16

A VÉGNYÚGALOM

18

KIVÁNSÁG

18

A FANTÁZIA

19

A KEDVES SÍRJA

20

A HOLDHOZ

20

A KÖLTŐ

21

ANDALGÁSOK

21

A SONETTO

25

AZ ACATIA

25

GÉNIUSZ SZÁLL...

26

GYÖNGE KÉZZEL...

27

A KÖLTŐ

27

MINDEN ÓRÁM...

29

VESZTESÉG

30

FELELET

KAZINCZY ELSŐ SZONETTJÉRE

30

AJÁNLÁS

31

ÓHAJTÁS

31

ÁTOK

31

1

Költemények

PANASZ

32

HIACYNTHUS

32

EGY IFJÚ SÍRJÁN

32

EGYKOR HOMÁLYOS...

33

A JEGYVÁLTÓ

33

ÁBRÁND

34

SZEMERE PÁLHOZ

35

IDEÁL

36

ÉDES KÍN

37

JENNYHEZ [I.]

37

RÁDAYNAK SÍRJÁN

38

ÉLET

38

SORSÁN VIDÁMABB...

39

LAURÁHOZ

39

VILMA EMLÉKKÖNYVÉBE

40

KÜZDÉS

41

RÓZA

42

A SZENVEDŐ

44

AZ IVÓ

44

RÁKOS NIMFÁJÁHOZ

45

TUDATLANSÁG

46

BOR-KIRÁLY

47

ELFOJTÓDÁS

47

A LYÁNY DALA

47

HOL A VIRÁNY...

48

LYÁNY ÜLT...

49

A REMÉNYHEZ

50

RÉNY

50

A FÖLDHEZ

52

GULÁCSY GÁBOR

EMLÉKKÖNYVÉBE

53

RÁKÓCZI HAJH...

53

REMEGVE ZENG...

55

2

Költemények

KÉPZELETHEZ

55

SZÉP LENKA

56

RÁKOS

58

BÚ KÉL VELEM...

59

DOBOZI

60

IDEGEN

64

TALÁNYOK

64

BORDAL

68

CSOLNAKON

69

HIMNUSZ

71

VÉRMENYEKZŐ

72

ZÁPOR

77

VANITATUM VANITAS

78

REMETE

80

ZSARNOK

82

PANASZ

83

ÉDESKEDŐ

84

KI BÚBAN ŰL...

84

LOTTI

85

TANÁCS

86

IGAZSÁG

86

REMÉNY, EMLÉKEZET

88

A NYUGTALAN

89

BERKEMHEZ

89

ENDYMION

90

VIGASZTALÁS

92

ESTI DAL

93

EMLÉK

94

ÁLDOZAT

94

ECHO

94

HOLDHOZ

95

JENNYHEZ [II.]

96

DRÉGEL

96

3

Költemények

SZERELEMHEZ

96

ALKONYI DAL

97

RÉGI VÁRBAN

98

RÉV ELŐTT

98

A SZABADSÁGHOZ

99

DERŰ

99

BALASSA

100

HERVADSZ...

100

KÖLTŐ

101

VÁNDOR REMÉNY...

102

ÜLTEM ÉN...

102

HÉV NAPTÓL...

103

VÁGY

103

PIPADAL

104

VÁNDOR

105

HONVÁGY ÉS SZERELEM

106

EPIGRAMMÁK

107

GRÓF KÁROLYI GYÖRGYNEK

AZ URADALMAIBAN SZOLGÁLÓ

TISZTVISELŐK

108

ZRÍNYI DALA

109

SZONDI

110

KÖLCSEY

111

KÖNNYCSEPP

112

HUSZT

112

MÁRIA THERÉSIA

113

TÁVOZÁS

113

MUNKÁCS

113

BÚSAN CSÖRÖG...

113

VAD HOMÁLY KÉL...

114

KÉL A ZEFÍR...

114

BÁR RÓZSA VOLNÉK...

115

VÉSZ

116

4

Költemények

KAZINCZY

117

ÁTOK

117

INTÉS

118

TISZTÚJÍTÁS

118

EMLÉKLAPRA

119

HŐS

119

VERSENYEMLÉKEK

120

FELÍRÁS KENDE ZSIGMOND HÁZÁRA

121

EMLÉKSOROK

KLOBUSICZKY MATILDHOZ

121

ÉJI TEMETÉS

121

PAULINA EMLÉKKÖNYVÉBE

122

ZRÍNYI MÁSODIK ÉNEKE

123

MESSZE SZÉLES...

123

REBELLIS VERS

124

MŰFORDÍTÁSOK,

ÁTDOLGOZÁSOK

124

BÜSZKE SZÉKEDBEN...

124

MEGHALVA FOGSZ FEKÜDNI MAJD...

125

BOLDOG EMBER...

126

A KÉT SÍR

126

AZ ELVÁLÁS

127

MŰVÉSZI VETÉLKEDÉS GESSNER

FORDÍTÓJÁVAL

128

HOMÉR ILIÁSA

129

Első ének

129

Második ének

144

Hajóknak rendjök avvagy Boiotia

156

Harmadik ének

157

VITÉZI ÉNEKEK

160

1

160

2

163

5

Költemények

6

Költemények

KÖLTEMÉNYEK

Ajánlás

A dal ered szívből, s szívhez vágy ujra röpűlni,

Lyányka, ha könnyed ömöl, más koszorút nem ohajt.

A PÁVATOLLHOZ

Pompás tolla a szép pávának!

Melynek oly sokféle színe

Van, mint az ég fényes napjának,

Milyen vagy te?

Zöld vagy-é? vagy miként Dafnének

Aranyszínű hajszálai?

Vagy mint az esthajnal tüzének

Sugárai?

Képe vagy a színes világnak

Sokszínű ragyogásoddal,

Képe az állhatatlanságnak,

Oh pompás toll!

Szép vagy mégis, és szépségednek

Neveltetnek kellemei

Amint vegyíttetnek fényednek

Sok színei.

Főképp egy folt, mely közepébe

Szálaidnak fényeskedik,

És gyengén kékellő szinébe

Büszkélkedik,

Mikor reményt képző szinével

Én felém talál fényleni,

Mintha Dafnét látnám kék szemével

Tündökleni,

7

Költemények

Kellemeit rezgő fényének

Oly nagyon azért kedvelem,

Mert mosolygó szemét Dafnének

Bennek lelem.

Debrecen, 1808. június 25-e előtt

A KÉPZELETHEZ

Testvére a magánosságnak,

Jövel, jövel felém!

S csendes tengerén álmaidnak

Ringassad lelkemet,

Kedvtelve ringatódzom abban

Én, más partok felé,

Hol a világi bánatok nem

Vérzik bús szívemet,

Hol még egyszer víg napjaimnak

Képét szemlélhetem,

Még egyszer eltűnt örömimnek

Tépem virágait -

Mint rémlik előttem Biharnak

Képe homályoson,

Hol hív szüléknek karja közt a

Gondot nem esmerém!

Mint rémlenek Erdély szerencsés,

Szerencsés halmai,

Hol szép Lottimnak karja közt a

Búkat nem kóstolám!

Testvére a magánosságnak,

Jövel, jövel felém,

S csendes tengerén álmaidnak

Ringassad lelkemet!

A felhők közűl nyájasan süt

A hold fejem felett,

Ott a sírhalmokon nyugtatja

Szelíd tekintetét.

Sírhalmok! ah keserves érzés

Vérzi bús szívemet,

Ti fedtétek mély boltotokba

Szüléim testeket!

Sírhalmok! a ti kebletekbe

Sorvad szép Lottim is,

8

Költemények

Mint a virág, amely felette

Sírjának hervadoz.

Testvére a bús bánatoknak

Ne jőj, ne jőj felém,

S zajos tengerén álmaidnak

Ne hányjad lelkemet!

Irtózva, csaknem elmerűlve

Hánykódom abban én,

Kopár szirtokre vet ki a hab,

Hol bú vérzi szivem,

Hol még egyszer bús napjaimnak

Képét szemlélem én,

Még egyszer elmúlt bánatimnak

Sirom vérkönnyeit.

Debrecen, 1808 aug.

A SZERETŐ

Óh Lotti! Lotti, higgyed,

Édes szeretni!

Hát mért kerűlöd Ámor

Rózsaláncait?

Nem messze egy patakhoz

Űltem a minap,

A nimfák énekeltek,

Lopva hallgatám -

Mosolygva énekelték

Ámor hatalmát,

Ámornak élnek ők is,

S hordják láncait.

Óh a szelíd kis istent

Ki nem szeretné?

Nélkűle életünket

Ki boldogítná?

Gyötrődni édesen, és

Égni édesen,

Gond nélkül sírni, lánc közt

Nem lenni rabnak,

Ez sorsa annak, aki

Ámor barátja -

Ó Lotti, Lotti higgyed,

Édes szeretni!

9

Költemények

Hát mért kerűlöd Ámor

Rózsaláncait?

Debrecen, 1808 nyarán

A NYÚGALOMHOZ

Elúnva a lármát, sohajtok

Szent Nyúgalom! feléd,

Óh édes a te karjaid közt,

Édes szendergeni!

Nincs semmi lárma csendhelyedben,

Mint a sír kebliben,

Holott virágos ágyadon zöld

Fák közt puhán heversz.

Csak a patak csörög körülted,

Csak a zefír susog,

S a fülmilécske zeng szavával,

S csattog, süvőlt, kereng.

Óh boldog érzés, hogy ha Erdély

Árnyékos halmain

Öledbe dőlhetek le, s ottan

Felejtem bánatim;

Ha a patak csörög körűltem,

S csendes álomra hív,

Ha a madárka sír, s szemembe

Boldog könnycsepp rezeg,

Be nem kívánok a vitézek

Sorában űlni én!

Be nem kívánok a királyi

Széken tündökleni!

Óh ott tanulja meg szeretni

Szívünk az életet,

Hol az szelíden foly, miként a

Csermelyke habjai,

Óh ott tanul örűlni a szív,

Örűlni lepkeként,

S bánkódni édesen, miként a

Madár, ha társa vész.

Szent Nyúgalom! hagyd follyanak le

Öledben napjaim,

Hagyd lepjen a halál öledben

Eloltván éltemet!

10

Költemények

Ah! akkoron virágbokorka

Nőjön sírhalmomon,

Melyen zefír kerengve játszván

Lengesse szárnyival,

Majd körbe gyűlve énekelnek

A nimfák síromon,

Ha a magos hold andalogva

Süt arra fényivel,

Köztök lebegve fogja lelkem

Hallgatni dalokat,

És e szelíd érzése tészi

Boldoggá lételét.

Debrecen, 1808. dec.-1809. jún.

VÁLASZTÁS

Vidéki a Szilágynak,

Völgyek, szelíd hegyek!

Itten fedezzen a sír

Engem tiköztetek.

Oly édes a setét sír,

A nyugalom helye!

De édesebb sehol nincs,

Oh! nincs, mint itt, sehol.

Ily édes a madárnak

A zöld lombok között,

Ha szél susog feléje,

S ringatja csendesen.

Siromra a berek majd

Hűs árnyékot bocsát,

Ledűlve fog nyugodni

Az útas síromon,

Siromra a tavasz majd

Űltet virágokat,

Virágokat keresnek

A lyánykák síromon,

S ott majd talán dalolni

Fogják szerelmeim,

S még egyszer a vidéken

Hangzik Lottim neve.

Oh Lotti! jőj te is zöld

Síromhoz akkoron,

11

Költemények

Hintsél virágmagot rá,

De könnyeket ne ejts,

Bús életünk után a

Sírdombban nyúgoszunk

S álomban elmerűlvén

Eloszlunk csendesen,

Így a virágkehelyben

A harmatcsepp lehúll,

S ha feljön a meleg nap

Eloszlik, s nincs tovább.

Debrecen, 1809. jan.

A DALOS

Csak Lotti bájol engem szép szemével

S ha szenderegve rózsakebliben

Merengek szívem lágy érzésiben,

Ámornak égek én szelíd tüzével.

Zefír, ha a nap süt forró hevével,

Így nyugszik a nyilt rózsa kelyhiben,

Mely a Kegyeknek szent ligetiben

Ingerli a nimfákat kellemével.

Engedd Ámor! így folyni napjaim,

S im lantomat felszentelem nevednek,

Téged fognak csak zengni húrjaim.

Majd Lotti mirtuszágat fon hivednek,

S olvadva szent hevében lágy tüzednek

Megédesíti csókkal dalaim.

Debrecen, 1809. jún.

KAZINCZYHOZ

Szent énekesse Széphalomnak,

Kobzod szelíd zengésivel!

Engedd, hogy neked énekeljek,

S édesben foly majd énekem.

Im lángra lobban szép tüzedtől,

12

Költemények

Szívem, mely tölti hangjaid,

Majd öszveolvad szent hevében,

És édesben foly énekem.

Kedveltje vagy te a Kegyeknek,

S ígéznek bájos hangjaid,

Mint amikor zöld lombok alján

Epedve zeng a fülmile,

Vagy mint mikor szelid szavával

Lottim szerelmet énekel

S a rózsabokrokon kerengő

Zefír, hallgatni őt, megáll.

Óh boldog! aki énekelhet

A Charisoknak hangjain,

S szent tűz miatt olvadva szíve

Az esti csendben ömledez,

Kinek dalán elandalodva

Ejt a kegyes hölgy könnyeket,

Sohajtva omlik karja közzé

És isteníti lételét.

Hangjára megszűnnek körűlte

A Faunusoknak sípjai,

És rózsafényben szállanak le

Az Ámoroknak sergei,

Idaliává lesz vidéke,

A Kellemek vidékivé,

Hol szendereg virágos ágyon

Paphos mosolygó asszonya.

Igy énekelsz te! Szent szavaddal

Ragadj el engemet, ragadj,

S édes hangokkal felhevítvén,

Olvasszad öszve szívemet,

Hagyd, follyon ő is lágy dalokba

A rózsabokrok éjiben,

Ha csendes esti szelleteknek

Fuvalma lengedez felém,

Vagy elpirúlva jő az égre

Auróra a hegyek megől,

S hullatja a lengő füvekre

Harmatja tiszta cseppeit.

Szilágy vidékein, holott még

Szent énekes nem énekelt,

Majd megtanítom így nevedre

13

Költemények

Zánoknak szőke bükkeit.

Ha! szent nevedre bérceinknek

Elbámúlnak Faunussai,

S forrásaink nimfái, akik

Lottim nevét jól esmerik,

Elandalodva dalaimra

Fognak tanúlni tégedet,

S megszünnek dúrva hangjaikkal

Lármázni a hegyek között,

Szelid dalok fognak köszöntni,

Oh lenge bükkek, bennetek,

És ámorok fognak leszállni

A habzó völgy virágira!

Debrecen, 1809. júl.

AZ ARCAS

Arkádiában élem éltemet,

S zengek szelíd dalt lantomon,

Mirtusz köríti szőke fürteim,

Mirtuszt szeret Cythére is.

Ámor fűz nékem rózsaláncokat,

Ámor hevíti szívemet,

Ha lángszemekkel hölgyem rám tekint,

Mint Lesbos kellő lantosa.

Nekem virít a zöld mező, nekem

A rózsa lenge bokrokon.

Bús hanggal hűs erdőknek dalosa

Nekem csattogja szép dalát.

És hallom nimfák ömlő énekét

Szent csermelyeknek partjain,

Melyen Chitone fellegek között

Borongó képpel andalog.

Ilykor hevűlve vészem lantomat,

S lágy ömledéssel foly dalom,

A kék szemekkel szép pásztorleány

Meghall kedveltje karjain;

Az vészi sípját, mint Szicília

Szép völgyén Phoebus kedvese,

14

Költemények

S bámúlva áll meg nyája hangjain

Függvén zöldellő szirtokon.

Egykor sötét sír zár el engemet,

Lefolynak egykor dalaim,

Miként madárkák bájos éneke,

Ha éj borítja berkeink.

A kék szemekkel szép pásztorleány

Sóhajtva kérdi pásztorát:

Mért szünt meg a dal, mely folyt édesen

Arkádiának halmain?

Hiába sóhajt a pásztorleány!

Engem sötét gödör fedez.

Mirtuszt szór arra tájunk pásztora,

Kit Ámor szent lánggal hevít,

Olvadva zengi majd zöld síromon

Szerelmeit s szerelmimet,

S nem fogja elfeledni berkinek

Szent éjiben Echó nevem.

Debrecen, 1809. aug. 6.

BÚCSÚ B...TŐL

Mégysz édesem, ah de elfeledni

Nem fogsz te, nem fogsz engemet,

Szent lánc köt engemet tehozzád,

Szent lánc köt hozzám tégedet.

Szelíd csenddel fog képzetidnek,

Miként az éjnek álmai,

Elébe tűnni képem, akkor

Lágy érzés töltse szívedet.

Remegjen könnycsepp is szemeidben,

Egy könnycsepp szenvedésimért,

Felém hozzák azt hűs zefirkék,

S enyhülni fognak kínjaim.

Majd érte sírhalmán anyámnak

Más könnyet öntök én neked,

15

Költemények

Körűltem lengő szellemének

Lesírván szenvedéseink.

Ah, nyugta szent helyén komor bú

Nem vérzi már a szíveket,

Ah, nyugta szent helyén ha fognak

Nyúgodni fáradt tagjaim!

Sződemeter, 1809. okt.

EGY SZÜLETETT LEÁNYKÁNAK

Igy zengi berke bájos éjjelében

A nimfa dalait,

Ha megjelenni látja kellemében

Májust s virágait,

Örvendve fűzi szőke homlokára

A rózsalombokat,

És hallja mint zúg a visszhang, dalára

Tördelve hangokat.

Szelid csenddel zúg a dal hurjaimról,

Miként az esti szél,

Kerengve lengvén rózsabokraimról,

Hesper szép fényinél.

A naisok nedves barlangjaikban

Andalgva hallanak,

Midőn a berkek öblös hangjaikban

Utánam hangzanak. -

Leányka! még nem érzed, szenderegve

Anyád lágy kebliben,

Nem még dalom, mely zeng, puhán lebegve

Feletted édesen,

Nem olvad öszve szíved szent hevére

Melyet reád lehell:

Mint pásztorának a hölgy énekére,

Ha róla énekel.

Némán örülve hallja rejtekében

Kellő nyögéseit,

16

Költemények

Merengve éli álma tengerében

Korának kényeit.

Pirúlva, mint Auróra, nyilt kecsekkel

Száll majd onnét elő;

Miként midőn a táncoló Kegyekkel

Cypris mosolygva jő.

Szent láng hevítve szívét olvadozva

Szétomlik karjain,

És eltéveszti létét gyúladozva

Kedvellett csókjain. -

De boldog vagy leányka! szenderegve

Anyád lágy kebliben,

Hü géniusz szállong feléd lebegve,

Mosolygván csendesen,

Szép szőke fürteit mirtusz köríti

Mint Eros fürteit,

Ki kedvelt kínokkal csalfán vegyíti

Létünk kellemeit.

Körűlte rózsafénnyel elborítja

A kellő halmokat

S szavával édesen elandalítja

Zengvén szent hangokat:

"Viríts majd, mint a rózsa bíborának

Virít szép színivel,

Mely kebliben idővel Cypriának

Mosolygva hervad el.

Lengő zefir fog majd feléd kerengni

Sóhajtván tégedet,

De vond be, látván őt feléje lengni,

Előtte kelyhedet!"

Debrecen, 1809. nov. 22.

17

Költemények

A VÉGNYÚGALOM

Ohajtom én hüs sírhalomban

Aludni csendes éjemet,

Szendergve boldog nyúgalomban

Leélvén kínos éltemet.

Aludva sírom éjjelében

Lágy nyúgalom leng hamvamon,

Mint leng zefir könnyű röptében

Virító rózsabokrokon.

Majd Lotti szép tekintetével

Borongva áll sírom felett:

Mint Hesper bájoló képével

Ha felszáll halmaim megett.

Hall majd egy fülmilét csattogni

Az elborító lombokon,

És édesen fog andalogni

A lágyan ömlő hangokon,

S szelíd álomra szenderedve

Szent képzeteknek karjain,

Még egyszer ah, sohajt epedve

Költője kellő daljain.

Álmosd, 1810. jan. 24.

KIVÁNSÁG

Boldog akit szent berek alkonyában,

Mint szelíd pásztort remegő Chitóne,

Lep meg a Múzsa, s magas érzelemmel

Tíburi dalt zeng.

Gyors enyészettel forog a jelenlét,

A dicső héroszt örök éj borítja,

Büszke márványán kihal a csudált név,

S fű lepi sírját.

Mint zefir vígan röpes a szelíd dal

A jövő kornak nevető virányin,

18

Költemények

Zöld bokorban fúv deli nő keblére

Éteri kedvet.

Rózsa sírdombján koszorús pohárral

Ihletett kéztöl jut az énekesnek,

S nyúgoszik szentelt pora hűs lakában

Isteni álmot.

Adjad o Phoebus, nekem ezt jutalmúl

Majd sötét éjben ha világom elhúny,

Adj te míg élek szeretett leánykát

Cypris, ölelnem.

Debrecen, 1810. okt. végén

A FANTÁZIA

Boríts el édes álmaiddal,

Szép hölgy, arany Fantázia!

Rengetvén gyönge karjaiddal,

Mint Ámorát Idália.

Bükkjeimnek biztos éjjelében

Érzem balzsamlehelleted,

S a fülmiléknek énekében

Szól hozzám bájos zengzeted.

Kebledben andalogva bírom

Ismét lyánykám szerelmeit,

Kebledben andalogva sírom

Vesztésem néma könnyeit.

Váltó örömnek s fájdalomnak

Igy olvadván érzésiben,

A bánatok kevésbé nyomnak,

S a szűk öröm szentté leszen.

Tekintetem hat a jövőre,

S lehullnak a kék kárpitok,

Merengve néz a múlt időre,

S újabb lángokra lobbanok.

A szűk jelenlét szétröpíti

Kevés búját örömivel,

Ösvényimet virág teríti,

A balszerencsét szép lepel.

19

Költemények

Így él a szilfné fellegében

Rengvén zefír hűs szárnyain,

Leszáll, s szent berkek éjjelében

Kedvesnek olvad karjain,

Így él a lepke rózsaszájjal

Csókolván Flóra kedvesét,

S szerelme ölében égi bájjal

Leéli boldog életét.

Sződemeter, 1811. aug. 10.

A KEDVES SÍRJA

Ki sírja ez hűs bükknek éjjelében,

Melyet lengő fű s kék virág fedez?

O vándor, űlj le bükkem enyhelyében,

Kedvesnek sírja ez!

Bús könny remeg leányka kék szemedből

Ki fogja e könyűt letörleni,

Lágyan ölelvén vissza gyötrelmedből

Mint Paphos isteni?

Vándor, ne bánd e könnyet, mely áztatja,

Nem fogja tenni jéggé keblemet,

Csendes keserv csak ami őt fakasztja,

És hív emlékezet!

Sződemeter, 1811. aug. 13.

A HOLDHOZ

Istenasszony! felhőd kárpitjában

Sokszor könnyes szemmel néztelek,

Képét láttam arcod súgarában,

Sóhajtási voltak a szelek.

Karjaim kinyíltak, hév keblemre

Hogy szorítsam a szép ideált,

Ah, de halhatatlan gyötrelmemre,

A Hevűlő megcsalatva állt.

20

Költemények

Istenasszony, képed sugarától

Most elvált a kínos ideál,

S képe helyett Evan nektárától

Vígan habzó rózsás kelyhem áll.

Csendes éjjelimnek szent homályán

Szívok lelkesítő cseppeket,

Istenasszony, fuss az égi pályán!

Nem nézem már sírva képedet.

Sződemeter, 1811. aug. 13.

A KÖLTŐ

Két istenasszony, amidőn születtem,

Vitt hűs berkeidbe, Leto szent fia,

S most, mint örökre vidám grácia,

Szelíd tavaszban lengenek mellettem.

Egyik, kitől az égi lantot vettem,

Az édesen ömlő Harmonia;

Másik te vagy csendes Fantázia,

Ki rózsaleplet vígan vonsz felettem.

Amannak oltárt nyögdelő szelek,

És búsan ömlő csermely zúgásánál

Echónak ellenében szentelek.

Neked virító bükkjeim sátoránál,

Merengve hallván a Dryasokat,

Fűzök hajadba rózsalombokat.

Sződemeter, 1811. szept. 7-e után

ANDALGÁSOK

Szemerémhez

Boldog, kinek szép hont adának

A sors örök törvényei,

Hol géniusz szelíd nyomának

Láttatnak nyilván jelei,

21

Költemények

Ki mint a szilf tündérberekben,

Álmai közt halhatatlan él,

Bolyongván lelke hűs szelekben

Chitóne csendes fényinél.

Szűk életében nyújtják néki

Elysiont az istenek,

Utána lelkesűlt vidéki

Nem földi dalra zengenek.

Őt Roche hársai közt susogva

Hevíti Haller szelleme;

És rózsalánccal tartja fogva

Az égi nagyság kelleme.

Clarens virányin bánatában

A számkivettnek részt veszen,

Mereng Wolmár tündérvárában

Nagy ídeálja kebliben.

Vagy véled, természet barátja,

Járván virúló környedet,

Mint Hesper bájos fényben látja

Derengő bölcseségedet;

Hív anyját hallja rejtekéből

Mint nyájas Echó, szólani,

Érez, miként Te, nagy lelkéből

Szent lángokat csapongani,

Fel a teremtő trónusához

Szeráfnak tűzszárnyain lebeg,

Leplezve járul szent arcához

Virtusban, s szíve nem remeg.

Vagy égi Múzsa Gessnerednek

Édes hangjain kebledre húl,

Sebes verési csendesednek,

Lelkén szelíd alkony vonúl;

Mellét a pásztorok virányin

Erosnak vígan nyitja fel,

Andalgván a hegyek leányin

Tisztán hevűlő érzésivel;

22

Költemények

Hölgy mellett olvad hűs berekben

Csalogány szívrázó dalán,

Láng ébred a tekintetekben,

Remegve nyúl kéz kéz után;

Kedvelt fájok sötét árnyával

Borítja be szép álmokat,

A gencián bájos szagával

Istenli boldogságokat.

Majd zengvén lantján hangos ének

Megmássza Júra bérceit,

S gyúlasztja Dole szép körének

Vígan szédelgő rendeit;

Borongva nyúlnak fel messzére

Gotthárd sötétes ormai,

Kilátszanak tekintetére

A kéklő Cenis útai;

Túl elfedő sziklák homályán

A boldog helyig álmodoz,

Hol annyi hérosz égi pályán

Jutott Olymp lakóihoz,

És ahol csendes pompájában

Mosolygva fekszik Tivoli,

S a vándor Vesta templomában

Kelyhét Horácnak szenteli;

S mint a görög lant dicsősége

Hevűlvén Múzsa kelyhitől,

Messzebbre nyúl pályája vége,

S zengése felhőknek röpűl!

O géniusz halvány lepleddel,

Mely sírnyugalmával borít,

Miként borongó Luna, fedd el

A messzeföld ingereit.

Itten vérző honunk vidékin

Nyögő szél érvén keblihez,

Pusztúlt váraknak omladékin

A Múzsa búsan tévedez.

23

Költemények

Tekintvén századokra vissza,

Ha Somlónk ormain megáll,

Az édes cseppet könnyel issza,

Lantján víg hangot nem talál.

Lehajlik Dayka sírkövére

S borítja lelkét fájdalom,

Ah, Chárisoknak kedveltére

Sírjában szállt csak nyúgalom!

Lelkében, mint Hesper sugára,

Hordott szelíd érzéseket,

Géniusz szemén mely véle jára

Mosolygó könnyű reszketett;

De bájhangjai nem édesíték

A sorsot égi kebelén,

Vérző sohajtások hevíték

Szívét hölgyének lágy ölén,

S miként irígylett nyúgalmának

Várából Eros kedvese,

Szállott arany fantáziának

Téreiről sírdomb mélyibe.

Kérjük sötét enyhelye mellett,

Hogy lágyúljon a végezés,

Lengjen körűltünk gyönge szellet,

S emelje lelkeink íhletés;

Vegyék fel ömlő hangjainkat

Kárpát kinyúló szírtjai,

Érezzék forró lángjainkat

Ister zöldellő martjai;

A dalra szebb honunk leányi

Miként nimfák táncoljanak,

Berkeink, mint Széphalom virányi,

Elysionná váljanak;

Fonjunk a küzdő Szent fejébe

Nem hervadandó koszorút,

Sírjának hűves éjjelébe

Rózsák közt menjen biztos út.

24

Költemények

Lángzók lesznek csudált nevénél

Az érző szív verései,

S szentek, mint oltár emlékénél

A hűség csendes könnyei.

Sződemeter, 1811. szept. közepén

A SONETTO

Hespériának szent virányain

Hallám az ifjút ihletett lantjával,

S boldog leányka mellem szép titkával

Rengék derűlő kénynek álmain.

Mosolygva leste képem lángjain,

Mint olvad eggyé szívem lágy dalával,

Gyöngén szorított reszkető karjával,

S lelkét ölelte lelkem ajkain.

Nem bírta többé az égi lángokat

Az elhalandó földi sátorában,

És szétömöltem keble szép honában.

Lantján folyó tűz érte a húrokat,

S édes szelíd dal, mint csókjai valának,

Zengett szerelmünk boldog géniuszának.

Sződemeter, 1811. szept. végén

AZ ACATIA

Mirtusz homlokomon és hűvös acátialombok

Fonnak ölelközvén illatozó koszorút;

Azt remegő lyánykám keziből, mint égi jutalmat,

Gyöngéded szerelem géniusza nyújtja felém;

Ákáclombjaimat deli Cháris fűzte hajamba,

Hogy szent fája tövén zengjenek égi dalok.

"Itt ölelék egymást, kiket én kedvellek örökre,

Láng emelé sziveik, s isteni szimpátia.

Rezzent lombok alól susogott lágy szárnya zefírnek,

S felnyílt kedvesimért illatozó kebele."

25

Költemények

1811. dec. 5.

GÉNIUSZ SZÁLL...

Géniusz száll az énekes mellébe,

Mely szelíden ömlő dalra hív:

Elmerűlvén lantja zengzetébe

Szíveket ragadni égi mív!

Mint zefír lágy szárnya zúg fölettünk

Bükkje sátorából szép dala,

S Hesperídák kertjeként mellettünk

Rózsaberkek nyílnak általa.

Gyűl s borong az érzelem reája

Fellegként, mely nyári napra jő;

Felderűl a gondolat fáklyája,

S mint szivárvány, a dal áll elő,

S fénykörének messze csillogtában,

A merengve néző szem előtt,

Ég ragyogva színes pompájában,

Melyet égi súgarakból szőtt.

Boldog, akit isteneink szeretnek,

És teremtő szellem ajkán leng,

S karja közt a nyájas képzeletnek

Ideálok bájhonába reng!

Századokká nyúl ki pillantatja,

S felderűl a kétes messzeség,

Enyhe fényt kap a bú csillagzatja,

S Hesperusként rózsaszínben ég.

Istenűlő! földi szellemében

Gúnyol a gőg téged álnokúl.

Vesd meg őtet lelked szép hevében,

Álragyogvány fénye, mely kimúl.

S szállj királyi sasként égi pályán,

Szárnyaidnak nyíl szokatlan út,

S homlokodra túl a föld homályán,

Nyersz jutalmúl csillagkoszorút.

Álmosd, 1812. szept. és Cseke, 1824. febr.

26

Költemények

GYÖNGE KÉZZEL...

Töredék

Gyönge kézzel nékem is Cythére

Mirtuszágat fűze lantomon,

Míg hevülvén keblem szép tüzére

Olvad égi lyányka dalomon.

Ah, de gyorsan folyt le minden óra,

Gyorsan folytak, Ámor, napjaid,

Éltem egy rövid éj volt, Aurora

Szórta széllyel boldog álmait.

Éltem eltünt, tompa nyúgalomnak

Karján, mint a sírban, fekszem én,

Semmi örömnek, semmi fájdalomnak

Nincsen út a megholt kebelén.

Ó sors, futhatnék bár vészes pályát,

Vérzenéd bár, ó sors, szívemet,

Fényre hozná fájdalmim homályát,

Hogy még érezhetném létemet.

És te lant, zöld fáim alkonyában,

Fűzök rád utolszor lombokat,

Függni fogsz Cythére lúgasában,

Elhagyatva szent árnyék alatt.

Majd ha lengvén hűvös enyhelyéből

Lassú szellet gyöngén érdekel,

Halkal, mint najádok rejtekéből

Jön az ének, sorsom zengjed el.

Álmosd, 1812. szept.

A KÖLTŐ

Tiszták, miként Arethusának

Folyása, voltak álmaim,

S bár néha könnyűim hullának,

Búval nem éltem napjaim.

Mint lepke röpdesett mellettem

A képzeteknek angyala,

S zúgó veszek között felettem

Borúlt el lángszín fátyola.

27

Költemények

O géniusz, karjaid enyhelyében,

Hellásznak omladékain

Miként Dióne bölcsöjében,

Merengtem a kény árjain.

Vígan derűlt fel alkonyából

Előttem Róma hét hegyén,

S félistenimnek sírhalmából

Olymp felé lebegtem én.

Árnyaid közt Tibur szent határa,

Hűs szellem érte keblemet,

Hullattam költőd sírhalmára

Epedt szemből hév könnyeket.

S hol éneklője Cynthiának

Zengette kellő lángjait,

Hordozta szívem Cypriának

Ah, győzhetetlen láncait.

Cypris, Cypris, szép tömlöcödben

Rabbá lennem mi jó vala,

Mi kedves olvadnom tüzedben,

S mint főnix élnem általa!

Eltöltve lelkét szent hevemmel

Ölemben ült az égi lyány,

S elandalítám énekemmel:

Mint hű párját a csalogány.

Ohajtlak messze fátyolodnak

Kékjében látni szép Remény,

Ha napjaim majd alkonyodnak,

Derűl-e rájok újabb fény?

Imádott tárgyak ellenébe

Röpűlnek-e egykor szárnyaim?

Vagy tán a sírdomb hűs éjébe

Megszűnnek édes álmaim?

Sors, vígan dőlök kebeledre,

Ha végóráid intenek;

Engedd csak, bogy sötét helyedre

Szép álmaim kisérjenek.

Fényektől bús lakod homálya,

Miként Aurora, felderűl,

S reám virúló rózsapálya

Mosolyg vad pusztáid közűl.

28

Költemények

Álmosd, 1813. jún. 9.

MINDEN ÓRÁM...

Minden órám csüggesztő magányom

Néma csendén búnak szentelem,

Rajtad elmém, ah, törődve hányom

S könyim árját issza kebelem.

Merre, merre tüntök hű szerelmek,

Melyek láncolátok szívemet?

Ha fogjátok forró szenvedelmek

Elborítni lángként éltemet?

Most is karján fényes Ideálnak

Még magasan rengnek álmaim,

Ah, de tündérvárán nem találnak

Méltó tárgyat többé lángjaim.

Fanni, Fanni, mint zefír utánad

Sóhajtásim szállnak úntalan,

Szűnj meg egyszer lélekvesztő bánat!

Szív, mért ingerlődöl hasztalan?

Zengtem égi dalt: mint alkonyában

Philoméla kertem bokrain,

S mind hiában folytak, mind hiában

Bájos hangok lantom húrjain.

Csillagokra fel remegve sírtam,

S fényektől nem jött vígasztalás;

Berkén Echót fájdalomra bírtam,

S jajgatásnak szólt csak jajgatás.

Isten hozzád eltünt rózsapálya,

Isten hozzád elsírt nyúgalom!

Képed lelkem többé nem találja,

Dúló vészként zúg a fájdalom.

S bár a kor, borítva fátyolával,

Tőle messzebb messzebb elvezet,

Rám világít lobbanó fáklyával,

S visszavonz a bús Emlékezet.

S ah reményem mindegyik virága

Újra fonnyad szellemkebelén,

Újra sűlyed a szív boldogsága,

29

Költemények

S régi sebben újra vérzem én!

S míg a gyötrelemnek visszérzése

Százszorozva tépi lelkemet:

Képzetemnek vészhozó lengése

Gyújt és kínos álmokkal temet.

Szállj homályba, s húnyj el fátyolodnak

Éjjelében bús Emlékezet!

Álmaid ha lassan alkonyodnak,

Nyúgalom tán nyújt még hű kezet.

Nyájas arcod visszasúgárzása

Enyhe fény a boldog napjain;

Nékem, ah, csak Léthe áradása

Hoz segédet kínom lángjain!

Álmosd, 1813. jún. 11 után

VESZTESÉG

Itt epedett, itt dőlt kebelemre a mennyei lyányka,

Itt szívta ajkamról szép tüzem égi hevét.

Néma vagy ó boldog szerelem! mondá vala Phoebus,

S karjai közt kegyesem hirtelen elragadá.

Mit használ nekem, ah, s feldúlt örömimnek azóta,

Kínom mélye felett hogy dalom árja csapong.

Álmosd, 1813. jún. 18-a után

FELELET

KAZINCZY ELSŐ SZONETTJÉRE

Pirúlva jött fel égi szép tüzével

Auróra, s láng borítá képemet,

Szemléltem őt szelíd tekintetével,

És Lotti képe tölté lelkemet.

Búsan dallott egy fűlmile, énekével,

Mint Orfeusz, áthevítvén szívemet,

30

Költemények

Szelíd álomnak karján szendergém el,

És Lotti képe tölté lelkemet.

Csenddel merengvén bájos képzetembe,

Remegve fogtam lantomat kezembe,

S az édes Ámort zengék húrjaim.

De, óh, Kazinczyt hallám, énekére

Bámúltak a Kegyek, s Ámor, Cythére,

S egyszerre némúltak meg dalaim.

Álmosd, 1813. jún.

AJÁNLÁS

Néktek szent legyen e lant: Ámor, Grácia, Phoebus,

Étheri tűz, báj s hang tőletek ömle reá.

Álmosd, 1813. jún.

ÓHAJTÁS

Légyenek érzéseim szentek, mint isteni lantnak

Zengzete, Thespiadák, Tempe virányi felett.

Éltemet esti homály kékellő leple borítsa,

Gyenge szerelmeimet védje viszontszerelem,

S egykor az andalgót emlékem néma kövénél

A szépnek vídám érzete lengje körűl.

Álmosd, 1813. jún. 18 után

ÁTOK

Láng vala keblemben, s ah késtél oltani lángom;

Szinte halék, s tőled nem jöve lyányka segéd.

Hívtalak, ah szaladál; ömlött szemem árja, nevetted,

S nem hallád, Echo mint veri vissza jajom.

Légyen egész éjjel - bár csókjaid árja habozzék

Arcán - mély aluvás, ó Chloe, pásztorodon.

31

Költemények

Álmosd, 1813. jún.

PANASZ

Éjfél van, már Lúna leszáll, s eltűnik az óra,

S ablakod elleniben én egyedűl vagyok itt.

Játszol, Fanni, velem, vagy tán álomra hajoltál?

Nem lakik egy helyt, ah, Morpheus és szerelem!

Álmosd, 1813. júl. 4.

HIACYNTHUS

Haldoklott, ah, lábai előtt a mennyei gyermek,

Nyögdelt, s fűveiben nem lele Phoebus erőt.

Véredből egy lenge virág, így szóla, pirúljon,

És bársonylevelén éljen örökre jajom.

Álmosd, 1813. júl. 4.

EGY IFJÚ SÍRJÁN

Költő

Lengesz, hogy szeliden nyúgodjék sírja homályán

A szeretett ifjú, géniusz hála neked!

Mirtuszt s könnyeimet hozom itt hamvához elődbe,

Ah, híven lobogott éteri láng kebelén.

Egyszer csak lehet-é szemlélnem mennyei képét

Jőni vezérkarodon Léthe virányi felől?

Géniusz

Semmi panaszt a Párka nem hall. Fáklyája lefordúlt.

Hádes szent ligetén egykor elődbe siet.

Álmosd, 1813. júl. 7.

32

Költemények

EGYKOR HOMÁLYOS...

Egykor homályos érzetek álmain

Borongva lengett képzetim angyala,

S ömlő pataknál s berkek éjén

Éteri képek után epedtem.

Sejdítve néztem téreiden, Olymp,

A messze felhők éjjeli táborát,

S felém varázsszemek mosolygtak,

S isteni szózatokon hevűlék.

Eltűnt az álom és üresen maradt

Titkos valókért lelkesedő keblem,

Nincs égi kép, nincs lenge fátyol,

S hesperi kert s ölelő Sylphida.

Ki hozza meg szép napjaimat viszont?

Ki szenderít el rejtekem alkonyán?

Hogy lepkeként szép álmaimnak

Rózsavirányi felett lebegjek.

Hagyd, follyon, Eros, háladalom neked!

Te nyájas arccal jősz s szeliden borúl

Tündérbáj ismét berkeimre,

S Elysion mosolyog körűlem.

Álmosd, 1813. aug.

A JEGYVÁLTÓ

Vedd e gyűrűt reszkető kezemből,

Vedd e csókban forró lelkemet,

Néked minden órát életemből,

Érted vérözönnel szívemet!

Téged fognak által karjaim?

Ah, te-e, keblemnek ideálja,

Mely gyakran mint nyári est homálya

Messze lengett szél fuvalmain?

Merre, merre lángoló hevemben?

Honnan, honnan ó nem földi kény?

Mért e reszkető könyű szememben?

Mért ez édes órán új remény?

33

Költemények

Bájos arcod, százszor boldog álom,

A multban s jövőben nem találom;

Holtan fekszem-e lágy karodon,

Vagy merengek hő hullámidon?

Tündér kárpitot vonnak fölettem

Hű szerelmünk nyájas isteni,

Érzem őket hűsen lengeni,

S égi szcénák tűnnek fel mellettem.

Mirtuszlombjaimnak enyhelyében

Én a választott, a boldog én,

Öszveomlom a kény érzetében,

S égek Armídámnak[9] kebelén.

Álmosd, 1813. szept. 8.

ÁBRÁND

Halljad fényszekeredben,

Lúna, dalom!

Fellengve szálljak én,

De mint te szelíden

Tekintetem.

S mint Philoméla

Éneke lengjen

Az isteni himnusz

Fellegeimből

Szárnyain alá.

A Párka kinek

Vérző szívet adott

Égi kebelben,

Dúrva panaszra,

Sem pajkos örömre

Nem ömlik el az.

Mert egy anyának

Nőttek ölében

A bánat s öröm,

A sorsnak ölében.

Borongó képpel s remegő

Könnyel szemeikben

Ölelik egymást

A hervadatlanok.

34

Költemények

Szállongva feléjök

Rózsalepelben

Arany Fantázia

Jősz, s kebeledben

Tűnnek el ők.

De te hű karodon,

Messze mosolygván,

Ismét felhozod őket,

Szent Emlékezet:

Mint fellegeken

Az éji szivárvány.

Ó sors, hála neked

E gyermeki szívért

Melyet adál.

Fannim kebelében

És ciprusok alján

Sírnom oly édes,

Oly édes mosolygnom.

Álmosd, 1813. szept. 14.

SZEMERE PÁLHOZ

Engem lombok hűvös éjelére

Bromios int, és habzó pohár,

Rád olympi lyánynak keble vár,

Hol mosolygva űl trónusán Cythére.

Mirtuszt fűz a költő szép fejére,

S kény virányin, melyben nincs határ,

Szent örömtől lelkesedve jár,

Dőlvén kedvesének lágy[10] ölére.

Ah, borítván égi szenvedelmek,

Rengetődöl istenálmokon,

S Hymened dalolják a szerelmek!

Hallom vígan, mint Anakreon,

S táncba szállok érte rejtekimben,

S reng a rózsapárta fürteimben.

1813. szept. 15 előtt

35

Költemények

IDEÁL

Gyakorta jött felém szent fáim alkonyában

Lebegve szárnyain egy kedves Ideál,

Lelkem derűlt miként a Chárisok honában

Az első nyári nap Eos sugárinál.

Csapongva szórta szét fantáziám hatalma

Ifjú korom kecses, de földi képeit,

S mint égi kert virúlt halottaim sírhalma;

S nem ismert szellemnek érzém lengéseit.

Mi hely, mi érzemény, mely álmok bájolának

Sötéten, mint Hypnus s tisztán mint Grácia?

Érzém, de nem tudám nevét szivem honának,

Egy más Paphos vala az, s egy más Arkádia.

Nem mint te Hermáón, s mint Hébe aranyhajával,

Nem mint boldog lakód, léthei szent virány,

Borítva láttam ott az ifjút glóriával,

S plátói lélekként fellengett a leány.

Mely szív, mely ömledés, mely lángoló remények,

S forró találkozás örök sors karjain!

És jöttek a napok, mint égi tűnemények,

S virító rózsaként Sylphidák nyomain.

Mosolygasz, ó barát, hogy érett éveimben

Gyúladva festem én az eltűnt gyermeket,

Ah, most is újulást találok képzetimben,

S könnyebb szárnyain bolyong elmém a föld felett.

S mit tész, ha így adá lantunknak istennéje

Szemlélni tündérfényt a természet körűl,

És terjedő karral szállonganunk feléje,

S sötétben lenni majd, ha bája szétröpűl?

Mikor, mikor lesz, hogy nem fog távozni tőlem

A hullámok között mosolygó bölcseség,

S ez elszendergető Démon kiszáll belőlem,

S elő lepletlen áll a tiszta emberiség?

Nem fényben, mint Olymp, és mégis nem sötéten

Ha foglak, hív anyánk, meglátni, hű fiad?

36

Költemények

Nem függve már tovább örökre csalfa képen,

S nem sírván s örűlvén múló álmok miatt.

Ah lelkem e testtel szelíd harmóniába

Pályámon lengjen át vígan mint égi pár,

S egyszerre dűljenek szent kényeim karjába,

Mint egy Anakreon, kit rózsás kelyhe vár.

Álmosd, 1813. szept. 16.

ÉDES KÍN

Ti néma bús vidékek

Halljátok kínomat,

S te Nimfa szent folyamban,

Könyűm feléd ömöl.

De Nimfa, balzsamoddal

Ne gyógyítsd e sebet;

Örömmel hordom én azt

Keblemben Chlorisért.

Álmosd, 1813. szept. 17.

JENNYHEZ [I.]

Jössz, mint Athena, lángszemekkel,

Jössz barnán kéklő hajfürtökkel,

Mint a Reménység angyala:

Igy tűn fel csendes kellemében,

A zöld bokornak enyhelyében

Árnyéklott viola.

Intesz a Múzsa kedvesének

S ím leng feléd a bájos ének

Olympi lantnak húrjain.

Ha lantom kebled isteníti,

Tekinteted dalom hevíti,

Mosolygván hangjain.

Kiszállunk a vad nép köréből,

S szedvén a gráciák kezéből

37

Költemények

Nem hervadó virágokat,

Bennünk a szépnek hű szerelme,

Viruló csend és józan elme

Veszik lakásokat.

1813. szept. 26.

RÁDAYNAK SÍRJÁN

Hints rózsát e sírra, Magyar! s érezzed az égi

Szellemet arcaidon: Ráday nyúgoszik ott.

1813 (?) 1814 (?)

ÉLET

Te sírhalomnak bús homálya,

Bár benned nyugtomat lelem,

Rád nézni mégis gyötrelem,

Kedvét e szív csak itt találja.

Sürű kény s fájdalom felett,

Mint csolnak a habok körében,

Hánykódom s nyugszom hív ölében

Védangyalomnak, mely vezet.

Vadon, mint kométák pályája,

Ne bánd, ha folynak napjaink,

Fellobban a remény fáklyája,

Midőn borítnak gondjaink;

S puszták, miként vár omladéki,

Ha lesznek majd Éden vidéki,

S szemeink a múltat keresik,

Könnyezni mégis jól esik.

Erőt a férfiú lelkébe,

Ne fogja szívét csüggedés,

S öröm ha jön s ha szenvedés,

Egyformán lépjen ellenébe.

Történet vagy sors egyeránt

Zúg itt örök tenger körűlünk,

És partot érünk vagy merűlünk,

Csak istenségnek karja ránt.

38

Költemények

Egy szív s egy lélek szélveszekben,

És nyúgalomban a miénk,

Rény és erő lakjék ezekben,

S ha szállhat lankadás felénk?

Tündérképeknek ellenébe

Tőlünk nem megy sohajtozás,

Itt bennünk a vigasztalás,

Nincs élet a felhők körébe.

Álmosd, 1814. márc. 10.

SORSÁN VIDÁMABB...

Töredék

Sorsán vidámabb fény vonúl,

Ki bátran mégyen a csatának,

S egykor felhőtlen angyalának

Karján olympi mellre hull.

Álmosd, 1814. márc. 10.

LAURÁHOZ

Közte sűrű kénynek, fájdalomnak,

Lyányka, lyányka nyugszom kebleden,

Gyakran Léthe lankadási nyomnak,

Gyakran védő karjain angyalomnak

Új örömfény terjed létemen.

Szenvedünk, s bár nyúgodalmat kérek,

Vérző búnkat mégis ölelem;

Hidd el azt, a bú s öröm testvérek,

S kényben úsz e jóltevő tündérek

Szép körében képzet s értelem.

Meg ne bánd, ha könnyeid hullának,

Néma könnyek, Eros karjain,

Meg ne bánd, mert szép napok valának,

Melyek Eros karja közt folyának,

Míg szendergél költőd dalain.

39

Költemények

Égi lángot szívtam ajkaidról,

Égi lánggal szívtad csókomat,

Felderűlt a fátyol titkaidról,

Újabb álom szállt fel álmaidról,

S szebb remény a láthatár alatt.

Álom és Remény éltünk vezéri,

Tartnak fáklyát végcélunk felé,

Szívünk a valót távol kiséri,

S megcsalatván, néha bár eléri,

Csalfa bájalakkal váltja bé.

Dőljünk a jelenlét hív ölébe,

Légyen álom, légyen csalfa kép;

Tán ha vígan szállunk ellenébe,

Nem borúl szép arca gyászleplébe,

S mirtuszágat fürteidre széd.

Álmosd, 1814. ápr. 20.

VILMA EMLÉKKÖNYVÉBE

Minden virágát életemnek,

Melyet még sorsom nyújtogat,

Vidám vagy gyászló szín alatt,

Örömimnek vagy keservemnek,

Barátság s Szerelem,

Tinéktek szentelem.

Minden virágát életemnek

Vígan fűzöm hajam körűl,

Az ég borong és felderűl,

S tavasszal új rózsák teremnek,

Barátság s Szerelem

Míg ti laktok velem.

Minden virágát életemnek

Hervasztja sírom egykoron,

S túl földi kényen s bánaton

Ott szent nyugalmát enyhelyemnek

Barátság s Szerelem

Karjaitokban lelem.

40

Költemények

Pécel, 1814. jún. 25.

KÜZDÉS

Mint zúgó szél a szirtnek homlokán

Küzd a bátor sorsának ellenébe,

De lankadozva dől el

Lábainál a hatalmasabbnak,

Bár lelkében láng van s erő,

Ah, a halandó test roskadoz.

Fel! felfelé

Int a géniusz,

Zavar s homály

Borúl el itt

A hold alatt fölettünk;

Sejdítve zeng az énekes

Jobb sorsot és hazát,

De keble titkokkal teljes,

Miként Dodona berkein

Az égi szózatok,

S mint ossziáni szellem

Tünnek fel érzeményei

Borongó éj gyanánt.

Ah, mert erőnk önérzetében

Gyöngék vagyunk,

S ha mérkezünk az istenekkel,

S a szférák zengzetébe

Vegyítjük hangjainkat,

Mint álom lészen énekünk,

S mint lengő felleg árnya,

Mely zöld mezők felett

Fut szélnek szárnyain.

Lehányod-e

Tested porsátorát,

Hogy lángszárnyak röpítsék lelkedet?

Hogy tiszta fény

Derűljön fel szemeidnek?

Ah, messze a vidéken,

Melyet nem ismerünk,

Ura léssz-e sorsodnak?

41

Költemények

Örök vágy és remény,

Örök remegés a múlt után,

S a jövendő felé,

Im ez a lánc, melyen függ életünk,

S a láncot

Egy látatlan kéz szorítja.

O kéz, hatalmas és kemény,

A síron túl mint innen egyeránt,

Mert semmivé nem teszesz!

Leszállasz felénk

A szenvedés s remény leplében,

Szent Megadás,

És karjaidon

Kelünk fel a porból,

Kelünk ki a habokból,

S szelíd sors keble vár!

Pécel, 1814. jún. 28.

RÓZA

"Kéred, bajnok, hű szerelmem,

Kéred jobbomat,

Kell-e szívemben viselnem

Majd úgy arcodat?

Bajnok, Róza kebelében

Nincsen hézak már,

Kinek olvadt szerelmében,

Rá siron túl vár."

Hallja Forgács gyötrelemmel,

S kínról kínra dűl,

"El, el innen keservemmel" -

Szól és lóra űl.

"Látni, látni, messze messze

Pogány táborát,

Hogy keverje, hogy feressze,

Véremben nyilát" -

"Vérző szívnek, mély sebeknek

Orvos a halál,

András, hol zászlóid lebegnek,

42

Költemények

Sorsom rátalál" -

S téren, völgyen, kősziklákon,

S tenger habjain,

Rengetegben s vad pusztákon

Fut szél szárnyain.

Küzd a bajnok a csatában,

S kardra kard felé;

Elhúnyt élte hajnalában,

Szűk sír fogta bé.

Ó, de lelkét nem tarthatja

Földi zár s fedél,

Nyítva az égnek boltozatja,

S lángszárnyakra kél.

És keletröl el nyugotra

Röpül mint orkán,

Néz tengerre, néz partokra

Messze pályáján.

Egy pillantat és az égen

Még csapongva száll,

Más pillantat, s egy térségen

Már honában áll.

Róza nyugszik a ligetben,

S álma sergivel,

Vékony égi leplezetben

Tűn a lélek fel.

Csüggedt arcnak halaványa,

S véres kebele,

S régi kellem maradványa

Tűntek fel vele.

"Róza, Róza, kebeledben

Nem volt hézak már,

Az, ki olvadt szerelmedben,

Rád siron túl vár" -

Mint szélzúgás s tündér-ének

Zengtek szavai;

Róza reszket, s eltünének

Vészes álmai.

Búsan űl a szép leányka,

S ébren álmodoz;

Hervad, ah, a szép leányka

43

Költemények

Sír lakóihoz!

Mely felé zúg, minden szellem

Halál szelleme;

Rózsa-szép kor s égi kellem

Halnak el vele.

Pécel, 1814. júl. 3.

A SZENVEDŐ

Szelíd halom, s te zöldellő berek,

Te csergedő víz tölgyeim alkonyában,

Aranykor, melynek éltem hajdanában,

Szent álom, milyet Erosz szendereg!

Egem borúlt, s eltűne a bájsereg,

Mely röpdesett tündéri fátyolában,

Kiterjed e kar, e kebel, s hiában,

Egy boldog órát, ah mikor nyerek!

Ó Lúna, néked a sors égi pályát

Ha fellegekben olykor engedett,

Tisztán hozod fel újra képedet:

De nincs, ki szórja széjjel búm homályát,

Én szenvedek mélyen s ártatlanúl,

S mosolygni többet e száj nem tanúl.

Pécel, 1814. júl. 14.

AZ IVÓ

Hallottad-e a fülmilének

Lombjain miként foly bájos ének,

Míg hűsen esti szél kereng?

S ha fészkében a gerlicének

Hű pár nyögdellő csókja leng,

Érezni tudsz-e gerjedelmet?

Daloltam én is, ah, szerelmet,

Mint fülmilének dalja zeng,

S csókoltam én is hajdanában,

Gyúladva Lotti karjain,

44

Költemények

Éltem mosolygó hajnalában!

Leszállt a hajnal, s álmain

A lyány is elszállt más ölébe,

De érette, sorsom ellenébe,

Nem zugott lantom hurjain

Kérő panasz s keserves átok.

Töltvén kezem habzó pohár:

Lágy csók s szerelmek dalja már,

Mondám, örökre isten hozzátok!

Pécel, 1814. aug. 11.

RÁKOS NIMFÁJÁHOZ

Egy dalt, egy dalt,

Ó nimfa, kedvesednek

Folyásod partjain.

Egy dalt, mely egyszerűen,

Egy dalt, mely égi hévvel

A szívhez szóljon és tehozzád!

Kettő szerelme kebelemnek,

Egy hon és egy leány.

Azt vérző szívvel, ezt epedve,

Azt lángolóan, ezt mosolygva

Tekintvén, ölelem.

De büszke lesz szivem s dobog,

S önérzés száll ki homlokomra,

Ha képeik lengenek felém.

Keggyel teljes, de búsan

Tűnik fel képed, ó hon,

Mint Róma Caesar álmain,

Ó szent, ó szent!

De fájdalomnak érzete,

Mely rólad súgárzik reám.

De te mosolygva jősz,

Ó lyány, mint május reggelén

Az újjá szült nap ragyog.

És kebleden

Mint olvad el a bú,

És kebleden kivűl

Mint nincs öröm!

45

Költemények

Ó hon, ha egy pillantatig

Szétoszlik felleged,

S vígan mosolygsz:

Olympig szállnak érzetim,

S láng, és erő keblembe.

S ha lyányka, néked

Szelíd bánat leng arcodon,

Könnyekben dőlök karjaidra,

S vigasztalást lelsz ajkamon.

Ó lyány, hamvvedreden

Búsan kél egykor a dal,

S majd szárnya fennlebegvén,

Harmatjából egének

Csöppent vigasztalást.

De néked élni kell, ó hon,

S örökre mint tavasz virúlni,

Ah, mert omladékidon

Reszketve fognék szétomolni

Hazám, hazám!

Pécel, 1814. aug.

TUDATLANSÁG

Tudok vigan nevetni,

Tudok hiven szeretni,

S szépről énekleni,

S kelyhem ha megtöltétek,

Köszönni bort felétek

Tokaj szent isteni.

Egy van, mit életemben,

Sem búmban, sem kedvemben,

Meg nem tanulhatok,

Epedtem, olvadoztam,

Sok lyányt lágy búra hoztam,

S még sírni nem tudok.

Káva, 1814. aug.

46

Költemények

BOR-KIRÁLY

Csak bor, csak lyány szerelme

Szivem fő gerjedelme,

Mit nékem a világ?

Ha más trónusra hág,

S hírnek fut ellenébe,

Pálcájától kezébe

Félvén a sokaság:

Fennáll királyi székem,

Országot a sors nékem,

És pálcát szintúgy ád.

A szék a lyány ölében,

Ország borom kelyhében,

S a pálca mirtuszág.

Káva, 1814. aug.

ELFOJTÓDÁS

Ó sírni, sírni, sírni,

Mint nem sírt senki még

Az elsűlyedt boldogság után,

Mint nem sírt senki még

Legfelső pontján fájdalmának,

Ki tud? ki tud?

Ah, fájdalom -

Lángoló, mint az enyém, csapongó, s mély,

Nincsen több, nincs sehol!

S mért nem forr könyű szememben?

S mért hogy szívem nem reped meg

Vérözönnel keblemen?

Bényétől Pécelig, 1814. aug. 16.

A LYÁNY DALA

Jön búsan az éjjel, orcája borong,

Hűsen lebeg a nyúgoti szellet,

A fülmile csattog, a lyányka bolyong

47

Költemények

Susogó bokrai mellett.

Ó merre leányka? homályos az ég,

Nézd, csak maga fénylik csillaga még

Tisztán a szerelemnek.

Fenn ha a szerelemnek csillaga még,

E lészen a lyányka vezére,

S bár légyen örökre homályos az ég,

Nem száll remegés kebelére.

A fülmile csattog, az estveli szél

Szárnyain lebeg és zúg a falevél,

S ébred tüze képzeletemnek.

Búsabb lesz az éjjel, orcája borong,

Hűsebb a nyúgoti szellet,

A fülmile csattog, a lyányka bolyong

Susogó bokrai mellett.

Ó lyányka! sötétbe borúlt a határ,

Nézz széllyel, az égen csillaga már

Elhúny a szerelemnek.

Hagyd légyen örökre sötét a határ,

Nem remeg a lyány kebelében,

S húny a szerelemnek csillaga bár,

Felserken az hajnal ölében.

A fülmile csattog, az estveli szél

Szárnyain lebeg és zúg a falevél,

S lángol tüze képzeletemnek.

Pécel, 1814. aug. 18.

HOL A VIRÁNY...

Hol a virány, amelyet gondolok?

Hol a leány, kiért e szív dobog?

Virány, szent halmain hogy nyugodjam én;

Leány, hogy lángba szálljak kebelén.

Tovább, tovább! ím hervadt a virány,

S fojtó keservben olvad a leány;

48

Költemények

Virány a lyánynak búján hervadoz,

Leányra bút, ah, hűtlen kedves hoz.

Leány, leány, még lángot nem cserél

Ki egy más ölében szép órákat él;

S ha bánatodtól hervad a határ,

A víg szerelmes tőled majd mit vár?

Szerelmet a leánytól várj, ha sír,

Ki könnyben olvad, lángzó szívet bír,

S ha kedves hűven rámosolygva jő,

Mint nyári nap, vígságra támad ő.

Tolcsva, 1814. nov. 2.

LYÁNY ÜLT...

Lyány ült a hold fényében,

Felé ment a legény,

Lyány függve kétségében,

Örömben úszva én,

Várt és körűltekintett,

Meglát, remegve íntett,

S elömlék kebelén.

"Lyány, ó leány ha csenddel

A másik éj is int,

Lopvást, lopvást jövend el

A boldog pár megint!"

Nem szólt, csak elpirúla,

Mosolygott s rám simúla,

S csókokkal öszvehint.

"Menj ó legény, röpdeznek

Hajnal fúvalmai,

S ott benn fölébredeznek

Anyám s leányai.

Jöttem, de szívszorúlva."

S zengtek, de rám borúlva,

Búcsúszót ajkai.

Itt állok a szabadban,

A nap csendben jön fel,

49

Költemények

Az árnyas boltozatban

Csalogány énekel;

S mélyében kebelemnek

Szelíd dalok teremnek,

S szívem dobog s tüzel.

Álmosd, 1815. jan. 1.

A REMÉNYHEZ

Vad óceánnak mély hullámain

Vergődöm én és küzdöm a szelekkel,

S ah, képed minden este, minden reggel

Felém leng a két hajnal szárnyain.

Szelíd Remény, jobb kor szebb napjain

Mosolygva jöttél lángoló szemekkel,

De most borongasz barna fellegekkel,

Mint búcsuzó hölgy férje karjain.

Idv néked igy, ha mindent elvesztettem,

Ha tengerhabként duzzad bánatom,

Ne légyek elhagyatva, légy mellettem.

Im újra vészek árján hányatom,

Süvöltve röppen a vihar felettem,

S remegve száll rád végpillantatom.

1815-16 telén

RÉNY

Magasan, magasan,

Ó Rény, veled

Röpűljön a dal.

Arcod tiszta fényben

Tűnik fel Olympon

Mint nyári nap:

De sűrü gőzfelleg

Borítja földünket

Színed elől,

50

Költemények

S sugárid homályban

Hatnak reánk.

Gyakran láttalak

Kerengeni,

Mint vészhozó kométát

Földünk felett,

Imádva, rettegve,

Mert nagy valál,

És fenségedben

Irtóztató,

Mint a dörgő menny.

De mikor jősz,

Mint hesperi csillag

Csendesen, szelíden,

Mosolygva tekintek

Ellenedbe,

Keggyel tölt istenné.

Nem te nyújtád

A méregkehelyt

Hellas égi fiának

Nem te fonál koszorút

Camill fejére

A Capitolium

Szent bércein?

De titkon eped

Rejtekében

Sejdítgető kebellel

Feléd, feléd,

Arra hüsen csepeg

Étri balzsam

Szárnyaidról,

S rengő öledben

Felviszed őtet,

Lefolyván napjai,

Olympra, fel!

Csalfa alakok

Bolyganak köztünk

Gyakran, hazudván

Téged, istenné.

A komoly való

Meggyújtja fáklyáját,

S mint éji lidércek

51

Költemények

Tűnnek el ők.

De te állasz

Éjjel és nappal,

Csendben, viharban,

Gyász s öröm között,

Nem változó fényben,

Mint az örök sors.

Légy idvez nekem,

Bár vér s pusztúlat

Kövessék nyomdokid,

S ínség s halál.

Tiszta kebelbe

A gyilok ha merűl,

Tiszta kebelre

Vad sors ha rohan:

Intesz egedből,

S az isteni lélek

Nem sűlyed el.

1816. máj. 5.

A FÖLDHEZ

Szent kebeledből

Fesle ki hajdan

Az emberi nem,

S szent kebeledbe

Tér meg ismétlen

A napok szálltával,

Föld, hüv anyánk!

Mégis az ember

Téged elhagyván

Csillagokig fel

Vágyakozik,

S lebegő szárnnyal

Készül törni

Útat magának

A nap felé;

De visszahanyatlik

Küzdése közt,

S légi szeleknek

52

Költemények

Játéka leszen,

Mint barna felhők

A sziklatetőn.

De te, szent anya,

Délceg gyermekedet

Várod öleddel,

És kebeledben

Nyugtatod őt,

Lenge füvekből

Szőve reája

Hűs fedelet.

Cseke, 1816. máj. 6.

GULÁCSY GÁBOR

EMLÉKKÖNYVÉBE

Csak erősnek fizet a dicsőség szép bért,

Gyávának a laurust soha nem juttatja,

Trónusát veszélyek őrzik, s e szent helyért

Vívni kell, az égnek e szent akaratja.

Csak kemény ostrommal nyílik meg szent vára,

Munka, gond s fáradság az örök hír ára.

Daróc, 1816. szept. 30.

RÁKÓCZI HAJH...

Rákóczi hajh, Bercsényi hajh!

Magyartok gyászban űl,

Még leng a szellem tőletek,

S már lelke sem hevűl.

Oltárunk áll s nem füstölög

Rákos szent mezején,

A szablya függ, s nem hord vitézt

Hátán a büszke mén.

O Várna, Várna fűveid

Lengessék hűs szelek,

Borítsa csendes nyúgalom,

Király, emlékedet.

53

Költemények

Vérkönnyet önt az útazó,

Mohács, virányidon,

Érzése mély, érzése szent,

Mert rajtad sír, o hon!

De bújdosóknak sírja te

Pontus határain,

Nem leng egy sóhajtás feléd

Hűv ének szárnyain!

Titkon borong a géniusz

A néma hant fölett,

Hol lángoló szív s honszerelm

Váltottak életet.

Boszúját a hűvet, nemest

Keblében érleli,

Mely forr és olvad, s tiszta lesz,

És pontját fölleli.

S villámként csap, villámként sujt,

És tűzre lángra kél,

S a honfiú, s a honleány

Csak érez, nem lát s fél.

És halni mégyen, győzve jár

A vér szent mezején,

Vészek körítik homlokát,

Erő forr kebelén.

S rohan, mint ár, a győzelem

Kelettől nyúgotig,

A láncsa zúg, a lobogót

Magas szellők viszik,

S ledőlt országok hamvain

Egy szép hon támad fel,

Mely lelket tölt, mely szívet ráz

Neve zengésivel.

Pécel, 1817. ápr.

54

Költemények

REMEGVE ZENG...

Töredék

Remegve zeng, remegve száll az ének,

Új ég alatt, ó Ronyva, partodon,

Szokatlan e nyelv lángoló hevének,

Bár szép s erős, bár hangja szívet von.

1817. jún. 21.

KÉPZELETHEZ

1

Szállj képzelet, szállj rózsafátyolodban

Bátran lebegve, mint királyi sas,

S ezerfelé változva szép arcodban

Lélekre, szívre bájerővel hass.

Ragadj magaddal, s tündérkárpitodban

Száz tűneményt, száz új szcénát mutass:

Míg nap derűl az énekes mellében,

S élet s virágzat tűn fel énekében.

2

Csak dalt adott, csak lantot a költőnek,

Csak dalt, csak lantot a végzés nekem,

Lángérzeményim oszlanak s megjőnek,

Örömre, búra szállong énekem.

Kerestem rejtekében szívnek s főnek

Mitől virúlna boldoggá életem,

S szent képzelet, megfutván egy világot,

Csak hív öledben leltem boldogságot.

3

Te öntőd a dalt, s gazdag ömledése

Forr, mint Tiszának áradt habjai,

Elfoszlik a bú, s szívem vad küzdése

Leszáll derengvén vídámb álmai.

S mint hűs berek, mint esti szél nyögése

Ha felhasadnak május napjai:

55

Költemények

Enyhítve leng az érzetek homálya,

S virít, mint rózsáskert az életpálya.

4

Borítsd el arcod fényben, mint Auróra,

S világolj rám fáklyád sugárival;

S tenéked szentelt légyen minden óra,

Szentelve néked follyon minden dal.

S ím mint midőn lángot kerengve szóra

Az égi tűz villámcsapásival

Folyást talál a költő szent hevének,

Reng e kebel, s ömlengni kezd az ének.

5

Fény és homály közt, mint az est órája,

Körűlem mely tündér szín nyíla fel?

Mely ég, minő táj, s mely szél hint reája

Ámbrás fúvalmat hűs lengésivel?

Látok, de többet érzek, égi bája

E helynek mély örömbe sűlyeszt el,

O pillantás, o rég táplált reményim,

Váró gyönyörben függnek érzeményim.

6

Amott a parton férfikellemében

Jár a legény, szép búval homlokán,

Ah, mennyi vész fog dörgő fellegében

Üldözni téged élted nyomdokán!

De jót hoz a veszély is eltüntében,

Süvöltni nem fog mindég az orkán,

S ki bátran szállt a küzdés ellenébe,

Mosolygva dől majd jobb sors hív ölébe.

Kölcse, 1818. aug. 4.

SZÉP LENKA

Szép Lenka vár a part felett,

Csolnakján a halász,

56

Költemények

Dalolván csendes éneket

A part felé vigyáz:

"Csak vissza, vissza, szép leány,

Szél támad és hullámot hány!"

Esdekve szól a szép leány:

"Nem én, halász, nem én,

Túlparton zöldell egy virány,

Kunyhó van közepén,

S zöld árnyak a kunyhó körűl,

Alattok, ah, kedveltem űl.

Szélvész között, zúgó habon

Rettegtet sok veszély,

Reményem mégis egy vagyon,

Tán partra hajt a szél!

S kit szenvedés, kit bánat ér,

Örömkönyűk a pályabér."

Szép Lenka jön, s csolnakba száll,

Kormányt visz a halász,

Minden hullám csapásinál

Jobban, jobban vigyáz,

S a vész midőn ujúlva kél,

Mond Lenka: "Partra hajt a szél!"

"Nem lyány, nem partra hajt a szél,

Szél és hab ellenünk,

Veszélyes, ah, míg ember él,

Istent kisértenünk,

Hullám dagad s örvénybe száll,

Hullám között vár a halál."

"Halász, szerencse jár velem,

Szerencsés csolnakod,

Nyúgot felől, o szerelem,

Dereng szép csillagod,

Nyúgotra vár a hű legény,

Nyúgot felé nem félek én."

Szól Lenka, s a túlpartra néz,

Néz, s látja kedvesét,

Örömreszketve nyúl a kéz,

Hév önti el keblét,

57

Költemények

És tűn előle víz, föld, ég,

Szemében forr csak lelke még.

De vérzik ő, a hű legény,

A part felett állván,

Kél a veszély, s húny a remény,

Már, már hal a szép lyány;

És új szél zúg, és új hab gyűl,

S a csolnak végképp elmerűl.

Lát a legény, s nem nyög, nem sír,

Nem érez, nem gondol,

Felnyílik kínja, mint egy sír,

S nem tudja merre s hol?

S gyors, mint villám felhőiből,

A hab közé félhalva dől.

Cseke, 1820. máj. 31.

RÁKOS

Rákos, bolyongék partjaidon, s vized

Hullámit ittam s keblem emelkedett,

Könny forrt szememben, s érzeményim

Szívem alatt tüzesedve vívtak!

Körűlem érzém egykori hőseink

Árnyékaiknak gyönge fuvallatit,

Az égi szellem fürteim közt,

S arcom előtt suhogott csapongván.

Hajh, látom őket sátoraik közűl

A népesűlő térre tolongani,

Buzgó kebelt látok hazámért,

S lángszemeket dagadó könyekkel!

"Fegyverre, jőn az ellen erős hada!"

S ím villog a kard, s tárogató riad,

A büszke ló szökdell, nyihog, fúv,

A lovag űl diadalmi tűzzel.

És nem kerűlnek mély sebeket s halált,

Ki halni tud, nincs járom erős nyakán,

58

Költemények

Néked, tenéked szent szabadság

Áldozik a nemesen kifolyt vér!

Magozz fel, ó vér, puszta mezőnk fölett,

S teremj magodból szép csemetét nekünk!

Ah, szélveszek közt nyert honunkat

Rút puhaság özönébe fojtjuk!

Habzik borunk a tág kehely öble közt,

Tolongva zúgunk táncpaloták felé,

S förtéztetett lyány karja közzé

Szórja vadúl erejét az ifjú.

Romlasz magyar nép, romladozol hazám,

És lassan őrlő féreg emészt belől,

Ha fog kigyúlni magzatidnak

Szűk kebelökben az égi szikra?

Cseke, 1821. okt.

BÚ KÉL VELEM...

Bú kél velem, bú jár velem,

Ki ránt fel kebléből?

Adj egy rózsát, hű szerelem,

Hajad szép fürtjéből.

Egy rózsát adj, hű szerelem,

Bár tövises lészen,

Tán ha kínját elviselem

Majd öröm vár készen!

Mért nyög, miért az esti szél

Bokor ernyőjében?

Mért fürdik a rózsalevél

Harmat hűs cseppjében?

Azért nyög, hajh, az esti szél,

Mert én sohajtottam!

Harmatcsepped, rózsalevél,

Szememből ontottam!

Fészkén az árva fülmile

Ha párját siratja,

S búját énekben zengi le,

59

Költemények

Lágyul-e bánatja?

Ó zengenék úgy éneket

Egyik éjről másra,

S bércet, völgyet, fát, köveket

Indítnék sirásra!

Szűn a zápor, s szivárvány ég

Fenn sötét felhőken,

Vándorsorsom túlhalad még

Borongós időken.

Adsz egy rózsát, hű szerelem,

Bár tövises lészen,

Tán ha kínját elviselem,

Majd öröm vár készen.

Cseke, 1821. okt. 28.

DOBOZI

Rabló jön! és Dobozi már

Hölgyét nyeregbe vette,

Gyors méneken sereg tatár

Üldözve zúg megette,

S messzünnen, mint kőszáli hó,

Fejérlik a bús lobogó,

Kelő por fellegében,

A ferde nép körében.

De hátra néz s előre fut

A hű magyar nejével,

Nincs gát lovának s vészes út,

A bérc egy lesz völgyével.

Omló tajtékban füredvén

Nyargal, száguld a büszke mén,

S villámásként gyors lába

Szikrákat hány futtába.

Nem retteg a bajnok lován

Sebet s halált szüvében,

Folyt vére hányszor a csatán,

S hörgött halál keblében!

S annak ki elhull mint vitéz,

Rabláncot nem fűz semmi kéz:

60

Költemények

De nézvén szép hölgyére,

Habzik minden csepp vére.

A gyönge nő borongva űl

Hősét körűlölelve,

Küzd és lankad, fagy és hevűl,

Száll s újra kél félelme.

Röpűlő barna fürténél

Süvöltve zúg a déli szél,

És egy bokor ha zördűl,

Fülébe lánchang csördűl.

"Bajnok, bajnok, van-e erő

Százak fölett kebledben?

Kivívsz-e majd, balsors ha jő,

Lángszablyáddal kezedben?

Túl völgyeken, túl hegyeken

Engem hajt e rút idegen

Szolgálni bús igába,

Vad nője vad lakába."

Felborzad a búsúlt vitéz,

Szemét vérkönny áztatja,

Mélyen sohajt, az égre néz,

S reményt keres bánatja:

"Röpűlj, röpűlj hű paripám,

Jó sors talán jót hoz reám,

Bár készít gyötrelembe,

Kedvébe még veszen be!"

S mint sebhedt őz zöld fák alatt

Hordván kinját magával,

Fut a magyar mint gondolat,

Mint szél sebes lovával;

Omló tajtékban füredvén

Nyargal, szaguld a büszke mén,

S villámásként gyors lába

Szikrákat hány futtába.

De hol van szél küzdő habon,

Hogy ne lankadjon végre?

Hol gondolat, mely szárnyaljon

Végetlen messzeségre?

Száll fáradás inaiba,

S pihegve jár a paripa,

61

Költemények

Lassan lobog serénye;

Hal a lovag reménye.

Vész támad a hölgy kebelén,

Egy hab lesz minden vére;

A sík mező terűletén

Vad lárma zúg előre.

S magasan, mint kőszáli hó,

Közelget a bús lobogó,

Kelő por fellegében,

A lárma zajkörében.

"Bajnok, bajnok, nincs védelem,

Csak szablyád hű vasában;

Olvadjon fel rabkötelem

Hulló vérem habjában!

Én lássam e rablók közűl,

Élted ha hőshalálra dűl?

S árván magát, hajh, messze,

Hölgyed lánc közt epessze?"

Kétség partján a bajnok áll,

Mely örvényt nyit reája,

Lassan gyúl sohajtásinál

Reménye végszikrája.

"Csak még egyszer hű paripám,

Jó sors talán jót hoz reám,

Bár készít gyötrelembe,

Kedvébe még veszen be!"

És még egyszer megérezi

Sarkantyú hév döfését,

Sérült vadként forrván teszi

Utolsó szökellését.

Omló tajtékban füredvén

Nyargal, szaguld a büszke mén,

S ah - villámként gyors lába

Öszveroskad futtába!

S már mint felhő, mely hord jeget,

S már mint villám fáklyája:

Úgy zúg s villog hátok megett

A vad tatár láncsája.

S magasan, mint kőszáli hó,

Ott leng már a bús lobogó,

62

Költemények

Kelő por fellegében,

A ferde nép körében.

"Bajnok, bajnok, nyújtsd csókodat,

Az utolsót ajkamnak,

S terjeszd ki védő karodat

Örvényén fájdalmamnak.

Angyal szerelmem egéből

Ragadj fel a rablók közűl!"

Nem szól a hős s elfordúl,

Szeméből egy könny csordúl.

"Bajnok, nincs bízni több remény,

Nincs várni perc éltemben,

Hamvad minden más érzemény,

Egy lángol még szívemben.

Szabadság nyújt, ah, hű kezet,

Hozzá csak omló vér vezet!"

Nem szól a hős, s megrendűl,

Egész léte felzendűl.

"Irígylem férfi létedet,

Irígy vagyok sorsodra;

Fenn hordozván fegyveredet

Boszúlva dőlsz sirodra.

Én térden, nem tehetve mást,

Koldúlok tőled egy csapást,

Adtam szivet, szerelmet,

Adj meg csak egy kérelmet!"

"Vagy, ó, vad győző karjain

Utált csók légyen bérem,

S megfúljon erőszakjain

Az öszvedúlt szemérem?

Férj, hajh, képzeld el irtózván,

Midőn nőd a bűn ostromán,

- Ez-e hűsége díjja? -

Utolsó harcát víjja!"

S megjajdúlván kétségbe húll,

S nem bír a hős kínjával,

S kardjához, ah, borzadva nyúl,

A végső perc folytával,

Midőn, mint vívó oroszlán,

Szomjan vér és zsákmány után,

63

Költemények

Krimnek dühös tatára

Kezet nyújt már párjára.

És elfordúl, s felöleli

Nyögő nejét karjába,

És hü vasát megszenteli

Merítvén oldalába;

És rontván a vad nép közé

Ád s vesz halált mindenfelé,

S omolván drága vére

Hölgyének rogy testére.

Cseke, 1821. nov. 4.

IDEGEN

Töredék

Hindosztán véghatáránál,

S véghatára hűs völgyében,

Hüs völgyének zöld berkében

Egy forrás omlik vala.

S a forrás zúgó partjánál

Egy lyány űlt sötét fürtökkel,

S rózsaajkkal, s lángszemekkel

Szép, mint május hajnala.

Hallá zúgtát a forrásnak,

Nézte játékos folyását,

És örült, ha képe mását

Tükrözé hullámain.

S közte csendes andalgásnak

Lát egy vándort, hogy leűle,

Lassú csörgéssel körűle

A túlsó part hantjain.

Cseke, 1821. nov. 6.

TALÁNYOK

I

64

Költemények

Éltem, de magamat önkényt eltemettem,

Lágy álmot fúva rám létemnek angyala,

Szép volt a sír, melyben halva szenderegtem,

Most királyi nők is díszt kapnak általa.

Az óra jött s íme kívánt hajnalánál

Feltörtem a zárt, hogy nyerjek más életet,

Arany szerelem várt boltom ajtajánál,

S mosolygván, hajh, újabb halálra vezetett!

II

Gyámkar ápolgatta szűlőm gyöngeségét,

Mégis lángzó erőt szívtam hű kebelén,

Erőszak dúlta fel szép formám épségét,

S kínoztatás után tömlöcre szálltam én.

Habzó bánatim közt míg erőtlenb voltam,

Küzdöttem feltörni méltatlan záromat:

Erőm virágában nyugvásra hajoltam,

S kedvre hozom, akik szerzék rabságomat.

Mégis megemlítvén sorsom durvaságát,

Gyakran bút árasztok a vigyázatlanon,

S bár felgyújtom olykor az észnek világát,

Tüzem többszer reá vad sötétséget von.

De sok száz okozott károk ellenére,

Becsem e világon nem talál végzetet,

S az aggkor, mely már most megvettetést ére,

Nekem készít nagyobb s nagyobb tiszteletet.

III

Én sebes, én lassú, most tiszta, meg újra borongó,

Más jár, foly, röpül, áll, nem teszem egyiket is.

Nyúgottól keletig, s dél s észak messze határin

Útazom én, mégis rejtve szem és fül elől.

Nincs formám, mégis sok ezer rajzol le naponként

Nincs terhem, mégis fontra vetett sok ezer.

Tömlöcben s rabság kötelén bár létem adassék,

Mégis örökre szabad nem tudom én mi az úr?

IV

Egykoron egy leplet szőttem, szép, csínos, alatta

Bár mi nagyot gondolj, kis dolog ami hever.

Szűk lepel és könnyű, mégis, bármekkora légyen,

Nem lebbentheti fel testi erő sohasem.

65

Költemények

Egy éles nézést ha tehetsz, elfoszlik azonnal,

Kétes homályt vet rád, gyönge szemed ha vagyon.

V

Erőm s tanácsom nincs, ezrekkel

Mégis vezérként hordanak,

Fennküzdell szárnyam a szelekkel,

Lábamhoz hősek hullanak.

Esküdte nékem szent hűségét

Az ifjúság délceg sora,

Kíséri pályám messzeségét

A gráciák könnyzápora.

Szerencse s hír nyomban követnek,

Vesztőre vesztem mocskot hoz,

S a nyertes hűv emlékezetnek

Szentelve nyújt oltárihoz.

VI

Egy volt, csak egy, akit szerettem,

Nem volt fiú, nem volt leány,

Miatta létem elvesztettem,

Mert engem balszerencse hány.

Röpűltem őt forrón ölelnem,

A régvárt óra volt jelen,

De forróbb volt ő mint szerelmem,

S halálra égtem hirtelen.

VII

Tükör vagyok, de nem szobád falán,

Forrás vagyok, de nem zöld fák alatt,

Ablak vagyok, de nem látsz rajtam által,

Csillag vagyok, de nincsen kék egem.

Mint barna felhőn múló vész után

Boltos szivárvány nyúgoszik fölettem.

Nincs ajkam, és mégis mosolygok én,

Nincsen szavam, mégis kérlelni tudlak,

Esőzöm, égek, bíztatok, fenyítek.

VIII

Van egy, ki nincs; s az én vagyok. Nekem

Nincs kezdetem, nincs végem is soha,

66

Költemények

Nem láthat engem ember, sem nem hallhat,

Nem is tapinthat test és forma nélkül,

Lélektelen, megfosztva mindenektől,

Im így vagyok, szegény, rideg s üres,

S mégsem szegény, nem is rideg s üres,

Mert név s dolog nem is lehet sajátom.

Kinek belőlem áll csak gazdasága,

Megvettetett bujkál az a világon,

S ki nem tud mást csak engem, elméjében

Örök sötétség vette trónusát.

Én nem vagyok sehol, szükség reám

Nincsen, nem is volt és nem is leszen,

Mégsem lehet nélkűlem nyelv s beszéd,

Ámbár jelentéssel nem bír nevem.

Találd mi légyek, és ha feltalálsz,

Vedd azt jutalmul, ami én vagyok.

IX

Ég nem vagyok, de csillagim ragyognak;

Kert nem vagyok, s virúl a rózsa rajtam;

Tűz nem vagyok, s lángolhatok, hevítek.

Örök havat látsz halmaim felett,

S nem olvad az, bár forrjon is hevem.

Gyöngéd alakra képez a természet,

Fegyvert sem ád, mégis szivet lövellek,

S vérző sebekkel tépem kebledet.

De gyakran, ah, ha győztem, győzetem,

Rabom valál s raboddá kelle lennem,

S az életet veled futom keresztűl.

Te karjaidban ápolsz engemet,

Hiában, én majd lassan hervadok,

S újabb virág kél nyomdokim felett,

És benne képed hű mását leled.

X

Néma vagyok, siket is, s izenet hordásra szorított

Mégis az emberi faj. Nemde fonák viselet?

Nincs karom és ajkam, mégis kell vinni sok ízben

Mondd ki minő módon? csókokat és ölelést.

Csókol hűv szeretőd engem, s kebelére szorongat,

S légy bár féltékeny, nincs harag érte reám.

Egy hiba van bennem, félénk vagyok és kis erőszak

Megrendíti keblem, s titkaidat kinyitom.

67

Költemények

XI

Fegyvert s oltalmat nekem is bár rendele sorsom,

Gyászos ajándékát nékie nem köszönöm.

Fegyverem a harcon szükség elvetni magamtól,

S nem vehetem többé vissza, s keservem elöl.

XII

Kettőből leszen egy, kettőből vedd el az egyet

Nem leszen egy többé, mondd ki minő csuda ez?

XIII

Lesz, ha vagyon; ha leend, megszűnik lenni; ha volna,

Úgy nem lenne, mesém nem, de találni való.[12]

1821.

BORDAL

Igyunk derűre,

Igyunk borúra,

Ugy is hol kedvre,

Ugy is hol búra

Fordúl az élet.

Kedved a jó bor

Jobban éleszti,

Búdat a jó bor

Messze széleszti,

S elmúlat véled.

Minden por, álom,

S füst e világon;

Mi haszna gázol

A boldogságon

A hír barátja?

Ha dob riadt a

Harc reggelére,

Patakban omlik

Hullámzó vére,

S bérét más látja.

68

Költemények

Békételen, bús,

Senyved magába,

Kétség s remény közt

Vár s fél a kába

Percet s esztendőt.

Miért törődöl

Szűk életeddel?

Napod ma mit nyújt

Köszönve tedd el,

S hagyd a jövendőt.

Reggel vagy este,

Szélben vagy csenddel,

Eljön magától

Sorsod mit rendel:

Miként nyár és tél.

Ernyőt keress, ha

Készűl borúlni,

Szenvedj, ha nem tudsz

Hová vonúlni,

Fordulhat a szél.

Éld a jelenlét

Percét s óráját,

Együtt lefutja

Jó s rossz pályáját,

S együtt húny véled.

Igyunk derűre,

Igyunk borúra,

Ugy is hol kedvre,

Ugy is hol búra

Fordúl az élet!

Cseke, 1822. dec. 7.

CSOLNAKON

Ültem csolnakomban

Habzó vizen,

Hallék zúgni darvat

Röptébe fenn.

Röpűlsz égi vándor,

Föld s víz felett,

69

Költemények

Vajha szállni tudnék

Én is veled!

Indúltál keresni

Más jobb határt,

Langy tavaszt, virítót,

S tenyésző nyárt.

Én is, hajh, keresnék

Szállván veled,

Más boldog határon

Hű fedelet!

Lelnék én tanyácskát,

És szép eget,

Hol telet ne látnék,

S búfelleget;

Hol teljes reménnyel,

Mint szivárvány,

Tűnne fel minden nap

Más nap után.

S ott, hol esti szél leng

Zöld fák közűl,

Forrás ömledezne

Kunyhóm körűl.

Isten hozzád csolnak,

S te vészes part,

Hű kegyes nyit ott rám

Remegő kart.

Ülök csolnakomban

Habzó vizen,

Hallok zúgni darvat

Röptébe fenn.

Röpűlj égi vándor

Föld s víz felett,

Sorsom, ah, nem adta

Szállnom veled!

Cseke, 1822. dec. 28.

70

Költemények

HIMNUSZ

A magyar nép zivataros századaiból

Isten, áldd meg a magyart

Jó kedvvel, bőséggel,

Nyújts feléje védő kart,

Ha küzd ellenséggel;

Bal sors akit régen tép,

Hozz rá víg esztendőt,

Megbünhödte már e nép

A multat s jövendőt!

Őseinket felhozád

Kárpát szent bércére,

Általad nyert szép hazát

Bendegúznak vére.

S merre zúgnak habjai

Tiszának, Dunának,

Árpád hős magzatjai

Felvirágozának.

Értünk Kunság mezein

Ért kalászt lengettél,

Tokaj szőlővesszein

Nektárt csepegtettél.

Zászlónk gyakran plántálád

Vad török sáncára,

S nyögte Mátyás bús hadát

Bécsnek büszke vára.

Hajh, de bűneink miatt

Gyúlt harag kebledben,

S elsújtád villámidat

Dörgő fellegedben,

Most rabló mongol nyilát

Zúgattad felettünk,

Majd töröktől rabigát

Vállainkra vettünk.

Hányszor zengett ajkain

Ozman vad népének

Vert hadunk csonthalmain

Győzedelmi ének!

Hányszor támadt tenfiad

71

Költemények

Szép hazám kebledre,

S lettél magzatod miatt

Magzatod hamvvedre!

Bújt az üldözött s felé

Kard nyúl barlangjában,

Szerte nézett s nem lelé

Honját a hazában,

Bércre hág és völgybe száll,

Bú s kétség mellette,

Vérözön lábainál,

S lángtenger fölette.

Vár állott, most kőhalom,

Kedv s öröm röpkedtek,

Halálhörgés, siralom

Zajlik már helyettek.

S ah, szabadság nem virúl

A holtnak véréből,

Kínzó rabság könnye hull

Árvánk hő szeméből!

Szánd meg isten a magyart

Kit vészek hányának,

Nyújts feléje védő kart

Tengerén kínjának.

Bal sors akit régen tép,

Hozz rá víg esztendőt,

Megbünhödte már e nép

A multat s jövendőt!

Cseke, 1823. jan. 22.

VÉRMENYEKZŐ

Nyugszik Hasszán sátorában

Rába zúgó partjain,

Jőn Olajbég s vad lángjában

Felriasztja hangjain:

"Fel, fel, bajnokok vezére

Csákányba a menyekzőre,

Lesz, kit ott rabszíjjra fűzz,

Sok szép legény, sok szép szűz!"

72

Költemények

Zsákmány a török bálványa,

Gyorsan felriad Hasszán,

Vállain leng már kaftánja,

Kardja függ már oldalán.

"Fegyvert, fegyvert minden karnak,

Foly ma vére sok magyarnak!"

Így harsogván szavai,

Készűlnek bajnokjai.

Bús az éj sötét leplébe,

Zúgva leng a déli szél,

S a török Csákány elébe

Rába habján általkél.

Terhesen mint jégfelhőnek

Vészhozó dörgési jőnek:

Pusztulás minden nyomán,

Úgy közelget a pogány.

László nyert a szép Lilának

Idvességet hű kezén,

És szomszédi felszállának

Kedve zajgó ünnepén.

S a billikom kerültében

Minden férfi gyúl szivében;

S víg ének zengésinél

Az ifjúság táncra kél.

Nézi László szívmerűlve

Hölgye lángtekintetét,

S kedv, remény közt lelkesűlve

Vére kényhullámot vét.

S az könnyű mint esti szellet,

Táncát vőlegénye mellett,

- Szíve olvad, arca ég -

Pártájában lejti még.

Hajh de, mint volkán, egyszerre

A sötét éj felpirúl,

S a dühödt szél arra s erre

Szikrát s lángot szór vadúl.

A pogány nép ordítása,

S a réműlet bús jajgása,

Egy hanggá keveredvén

Harsog ált a lég öblén.

73

Költemények

Elnémúl a palotában

Tánc és élet, kedv és zaj,

Fennakadva dobbantában

Minden könyű, minden jaj.

Színe halvány minden képnek,

Minden keblet gondok tépnek,

Elszorúlva minden szív,

Küzd és habzik, forr és vív.

Jön most Hasszán s tigris nyája

Vérrel ázott nyomain,

Zúg, mint orkán, lángszablyája,

S száz magyar nyög láncain.

S ah fenndörgő szózatjára

Dúlva ront a palotára

S holttestről holttestre lép

A kegyetlen szolganép.

Öszvejajdul irtózással

Hölgy és nő, s remegve néz;

De sebes meggondolással

Kardon minden férfikéz.

Kél és forr a harc dagálya,

S nem reményt nyújt a vérpálya:

Rablóikkal mindenek

Csak halálért küzdenek.

Halnak ők, s hőslelkeiknek

Szabadság nyújt koszorút,

Hajh de árva hölgyeiknek

Örökségül rablánc jut!

Fájdalomról kínra szállva,

Minden reménytől megválva,

Honnan lelkök nyugtot vár

Egy ohajtás sincsen már.

Líla áll még oltalmában

Lászlójának egyedűl;

Harcol ő, de bús harcában

Keble s arca sebesűl.

És midőn fogytán vérének

Érzi gyöngültét kezének,

Még egyszer hölgyére néz,

S új erővel sujt a kéz.

74

Költemények

Nézi hulltát sok töröknek,

S ajka habzik, s keble ég,

S ordít Hasszán: "e kölyöknek

Egy halál még nem elég!

Bajnokim! csak ellenébe,

Mártsatok fegyvert szüvébe,

Nyiljon bár seb s follyon vér,

Szép hölgy ott a pályabér!"

Mint a villám vad szózatja

A nemes szüvébe csap,

S testét lelkét áltszaggatja,

Borzad ő, s hölgyéhez kap:

"Gyászos a halál hörgése,

Hajh, de a rablánc csörgése,

S törvény, melyet rabló szab,

Líla, Líla gyászosabb!"

- "Nyugtat a halál hörgése,

Líla mond, nem félem azt,

Hajh, de a rablánc csörgése,

S rabló törvény megborzaszt.

Szálljanak bár ellenedbe,

Mártsanak fegyvert szüvedbe,

S nyiljon bár seb s follyon vér,

Szép hölgy nem lesz pályabér!" -

Vészi László gyötrelmére

A halálvigasztalást,

S rátolongó ellenére

Készít még egy bús csapást.

Jön Olajbég, s "gyáva féreg" -

Igy zeng ajkain a méreg -

"Száz sebben félhalva már,

Kardod mégis ölni vár?"

Mond, s kezéből nyíl módjára

Vasbuzgánya zúg s röpűl,

S ím itt a perc melyet vára

A magyar hős s öszvedűl.

És ott fekszik mell-hörögve,

Hölgye látja s könyörögve

Felsohajt az égre még:

"Isten, isten itt a vég!"

75

Költemények

S ráborúlva s elroskadva

Lelke zajlik, keble reng;

"Én halok", mond az lankadva,

"Búcsút ajkam mégsem zeng.

Ó ne rettegd bús pályámat,

Vérhintette nyoszolyámat,

Lélek él, ha vész a szív,

Kardom itt van, mátkád hív!"

Mond s hal; és ím szép hölgyétől

Jaj nem hangzik, könny nem hull,

Áthevűlve szellemétől

Kardjához buzogva nyúl.

"Nékem, nékem bús pályádat,

Vérhintette nyoszolyádat,

Lélek él ha vész a szív,

Mátka, mátkád hozzád vív!"

Vészi kardját; Hasszán látja:

"Jer leányka, mit mivelsz?

Vágyaidnak nem lesz gátja,

Kényt s szerelmet nálam lelsz.

Kard csak a búsúlt vitéznek,

Téged engesztelve néznek,

Kelvén érzeményei,

A bajnok lángszemei.

Jer velünk a büszke ménen,

Váram gazdag, keblem hő;

Jer s derűlj a jobb reményen,

Mely egedre most feljő.

Légy e győzelem pompája,

Szép kertemnek szebb rózsája,

Melynek bíbor kebelén

Bőv jutalmat leljek én."

"Félre rabló!" fájdalmában

Így sikolt a hű leány:

"Dúltál éltem forrásában,

S vad kegyelmed még lest hány,

Itt, hol áradván testére

Kedvesem gőzölgő vére,

Melyet ontál ó pogány,

Int, hogy induljak nyomán!

76

Költemények

Menj, eredj a büszke ménen,

Várad zsákmány, kebled düh;

Nincs remény; a vérösvényen

Nem kél virág, nem kél fű,

Győzelmedre átok húlljon;

Kerted tüskével virúljon,

S árnyékába hogyha mégy

Kínjutalmat bőven végy!"

Szóla s hallgat, és intézi

Hómellének hű vasát;

A török dobbanva nézi

A hőslyány mozdúlatát.

S fut, hogy (melynek vesztét szánja)

Megtartassék szép zsákmánya,

Hajh de késő jötte már,

Líla lelke mennyben jár!

Látja Hasszán s elfagy vére,

Visszaborzad s megfordúl;

Int, s nyomában intésére

Népe zajgással tolúl.

S közte búsúlt érzeménynek

Hátán a nyerítő ménnek,

Vivén átkot s hagyván jajt,

Szigetvárra visszahajt.

1823. ápr. 18-21.

ZÁPOR

Dördűl az ég, s villámot lőtt,

Zápor zuhog le már,

S a szép leány kunyhóm előtt

Lassan pihegve jár.

"Jer szép leány! hív a legény,

Bús ég borúlt reád;

Kunyhóm kicsiny bár és szegény,

Neked s nekem helyt ád."

Kunyhóm felett, s kis ablakán

Csattog, süvölt a szél;

Karom között a szép leány

77

Költemények

Űl csendesen, de fél;

S felleg ha más fellegre jő,

S villám villámra gyúl:

Remegve, ah, keblemhez ő

Jobban jobban szorúl.

"Derűl az ég, bús fellegén

Ég a szivárvány már;

Isten veled, te hű legény,

Anyám epedve vár!"

Mond a leány, s karom közűl

Kifejlik nyájason,

S e könny, amely szememben űl,

Ajkán sohajtást von.

Kunyhóm felett, s kis ablakán

Száll, és mosolyg a nap;

Szemem csak a szép lyány után,

Mint part után a hab.

Lángcsillagod, hajh, tiszta ég,

Mit ér e szív előtt?

Dördűlj megint, s onts záport még,

S hozd vissza nékem őt!

Cseke, 1823. ápr. 23.

VANITATUM VANITAS

Itt az írás, forgassátok

Érett ésszel, józanon,

S benne feltalálhatjátok

Mit tanít bölcs Salamon:

Miképp széles e világon

Minden épűl hitványságon,

Nyár és harmat, tél és hó

Mind csak hiábavaló!

Földünk egy kis hangyafészek,

Egy perchozta tűnemény;

A villám és dörgő vészek

Csak méhdongás, s bolygó fény;

A történet röpülése

Csak egy sóhajtás lengése;

78

Költemények

Pára minden pompa s ék:

Egy ezred egy buborék.

Sándor csillogó pályája

Nyúlvadászat, őzfutás;

Etele dúló csordája

Patkánycsoport, foltdarázs;

Mátyás dicső csatázási,

Napoleon hódítási,

S waterlooi diadal:

Mind csak kakasviadal.

A virtus nagy tűneményi

Gőz, mit hagymáz lehele;

A kebel lángérzeményi

Vértolúlás kínjele;

A vég, melyet Sokrat ére,

Catonak kihulló vére,

S Zrínyi Miklós szent pora

Egy bohóság láncsora.

És ti bölcsek, mit hozátok

Ami volna szép s jeles?

Mámor bírta koponyátok,

Plato s Aristoteles.

Bölcselkedő oktalanság,

Rendbe fűzött tudatlanság,

Kártyavár s légállítvány

Mindenféle tudomány.

Demosthén dörgő nyelvével

Szitkozódó halkufár;

Xenofon mézbeszédével

Rokka közt mesére vár;

Pindár égi szárnyalása

Forró hideg dadogása;

S Phidias amit farag,

Berovátkolt kődarab.

Mi az élet tűzfolyása?

Hulló szikra melege.

A szenvedelmek zúgása?

Lepkeszárny fergetege.

Kezdet és vég egymást éri,

És az élet hű vezéri,

79

Költemények

Hit s remény a szűk pályán,

Tarka párák s szivárvány.

Holdvilág csak boldogságunk;

Füst a balsors, mely elszáll;

Gyertyaláng egész világunk;

Egy fúvallat a halál.

Vársz hírt s halhatatlanságot?

Illat az, mely tölt virágot,

És a rózsát, ha elhúll,

Még egy perccel éli túl.

Hát ne gondolj e világgal,

Bölcs az, mindent ki megvet,

Sorssal, virtussal, nagysággal

Tudományt, hírt s életet.

Légy, mint szikla rendületlen,

Tompa, nyúgodt, érezetlen,

S kedv emel vagy bú temet,

Szépnek s rútnak húnyj szemet.

Mert mozogjon avagy álljon

E parányi föld veled,

Lengjen fényben, vagy homályon

Hold és nap fejünk felett,

Bárminő színben jelentse

Jöttét a vándor szerencse,

Sem nem rossz az, sem nem jó:

Mind csak hiábavaló!

1823. febr.-ápr.

REMETE

Bal sors akit számkivete

Kedv és öröm közűl,

Cellájában a remete

Kulcsolt kezekkel űl.

S egyszerre lágy emlékezet

Álomként lepte meg,

S szemén, mely rég nem könnyezett,

Egy tiszta csepp remeg.

80

Költemények

És ím keresztűl ajtaján

Lassú sohajgás jő,

Felpillant, s egy vándorleány

Roskadva lép elő.

Vállán sötét hajfürtje leng,

De képén siralom,

S melléből, ah, hörögve zeng

Szívmetsző fájdalom!

Sejdítve néz a remete,

Forr s küzd érzelmivel,

A lyány, kit egykor szerete,

Lelkében tűnik fel.

De az, mint rózsa mely virúl

Ha május napja kél,

Ez itt, mint rózsa mely elhull

Támadván őszi szél.

"Ki bút visel fáradva járt,

O vándor űlj le itt,

Vedd tőlem e habzó pohárt,

S kertem gyümölcseit." -

"Nem kell gyümölcs, s habzó pohár,

Mond a vándorleány,

A szenvedő csak helyre vár,

Meghalni hol kiván. -

Futottam szél s hullám előtt

Keresni hívemet,

Egy év eltűnt és másik jött,

S a sors ím eltemet.

Kerestem itt, kerestem ott,

Sehol sem volt a hív,

Remény emelt, kétség nyomott

És megrepedt e szív!"

Mond a leány, s halálra dűl,

Végsőt mélyen sohajt,

Kifejlett a láncok közűl

Többé nem érez bajt.

Borongva néz a remete,

Forr s küzd érzelmivel,

A lyány, kit egykor szerete,

Lelkében tűnik fel.

81

Költemények

Röppenti a hervadt felé

Bús pillantásait,

Majd elveszté, majd fellelé

Kétes vonásait.

S ím lánc övedzi hűlt nyakát,

S a lánc alatt egy kép,

S fátyolhüvelyt a képen lát,

Mit gyorsan öszvetép.

Borzasztva lobban fel neki

A rettegett villám,

Önképét, hajh, ismerte ki

A holt baloldalán.

A képet, melyet a legény

Örök jegyűl adott,

Midőn szerelme szép egén

Szebb hajnal víradott.

Mély gyászt reá fájdalma von,

De hangot nem lele,

Itt fekszik, akit egykoron

Szent tűzzel kedvele.

Akkor mint rózsa mely virúl

Ha május napja kél,

De most mint rózsa, mely elhull

Támadván őszi szél.

Egy gödröt ás árnyék alá,

S hivét letészi ott,

Mohot virággal hint reá,

Rak földet s pázsitot.

Puszpáng a sír zöld fedelén

Kupresszel párosúl,

Mely nyár mentén, mely tél jöttén

Örök búként virúl.

Cseke, 1823. ápr.

ZSARNOK

Virtus s igazság zengtek nyelveden,

De gyűlölte mindkettőt szived;

Csak leple volt hatalmad bűneidnek,

82

Költemények

S szádban a törvény átok leve.

Ezüstkehelyt ürített a gonosz asztalodnál,

Kivűl az ajtón sírt az üldözött.

Még egy falatja volt az éhező szegénynek,

S elrablottad azt;

Avult fedél óvá még a szelektől,

Hideg vérrel hajtád ki onnan is.

Hajh bujdosott az ősi lakhelyéről,

Sápadt neje

Keblében vitte kisdedét, s panaszát

Poroszlód azt korbáccsal ölte el!

S terád bízatott-e ezreknek boldogsága,

Hogy árulhasd pénzért véröket?

S neked ád majd márványt s nagy nevet a hízelkedés

O Rabló, sírodon?

Cseke, 1823. ápr.

PANASZ

Jaj nekem, s jaj annak, aki engem

Verset írni búmra megtanított,

Aki fáklyát gyújta képzetimnek,

S lágy szivembe fúvalt gerjedelmet,

A kegyetlen!

Im nekem nem kelle sem szerencse,

Sem nagyoknak bíztató kegyelme,

Csillogó fény, s népimádta rojtok.

Gondolám, csak lant az énekesnek,

Zöld borostyán barna lyány kezéből,

S szép dicsőség hamva sátoránál.

Víg nyaram folyt, s hajnal hogyha támadt,

Dalba szállt az érzés hurjaimról,

Dalba szállt az estve szent homályán.

Nap ha forralt, bokraim födeztek;

Dörge néha, felderűle másnap,

S új virágzat ömle el a mezőken.

Ah, de bús alakkal vad honából

Jött el a tél, s a bokor leszáradt,

S nem ragyog virágzat a mezőken.

83

Költemények

Űlök én im a hideg falak közt,

Ablakom tábláján csattog a szél,

S nincs fa, mely lobogna tűzhelyemről,

Nincs piros bor, hogy hevítse keblem,

S ajkaim közt elfagy a kelő dal.

Szép Apollon szőke fürteiddel,

Szánd az énekesnek durva sorsát,

És nem adtál fát ha tűzhelyére,

Sem piros bort hogy hevítse keblét:

Karja közzé tégy szelíd leánykát,

Csókjain hogy újra felhevűljön!

Cseke, 1823

ÉDESKEDŐ

Óhajtozva, szívepedve

Röpűl híved ellenedbe,

Kérvén szerelmecskét;

Vess reá kökényszemecskét.

Istenem, úgy áldd meg a barna hölgyecskét.

Rózsa kell a méhecskének,

Harmat a rózsa kelyhének,

Nekem szerelmecske;

Pillants rám kökényszemecske,

Istenem, ó be szép a barna hölgyecske!

1823

KI BÚBAN ŰL...

Ki búban űl, víg leszen ő,

Ha borhoz ajka ért.

Légy idvez, ó szőlővessző,

Gondűző nedvedért.

Fejére lombodról veszen

Költőd ím koszorút,

Ernyőd alatt legszebb leszen

Olymp felé az út!

84

Költemények

Csepped tüzétől éneket

Mi gyakran zengtem én?

Hány szép leánynak könnyeket

Csillogtaték szemén?

Hány lángsohajtás gyúlada

Dalom lágy hangjain,

Míg istenálmot szúnyada

Hős a hölgy karjain?

Hányszor ragadtam trombitát

Habzó pohár után,

S zengék fegyvert, zengék csatát,

S örök hírt nyomdokán!

S átlángolád a bajnokot

Égő honszerelem,

S keblén hajnalként víradott

Halál vagy győzelem.

Kél a nap és tikkasztva jő,

Költőd hevében űl,

Árnyékot, ó szőlővessző,

Szőj ablakom körűl,

Födezd, borítván zöld lepelt,

A múzsa titkait,

Zengő lantom, s e tölt kebelt,

S édes lyány csókjait.

Korom ha múlik, és emel

Magához angyalom,

Zöld sátorodban zengem el

Hattyúi végdalom,

S te gyönge szél fuvallatán

Hullasd rám leveled,

Húnyó barátod homlokán

Vonván szemfödelet.

Cseke, 1823

LOTTI

Szép tavaszom mezején, mint isteni Grácia, bolygék,

Sok dagadó kebel, ah, gyúla szerelmem után.

Egy vala csak, szívem kinek égett mennyei lánggal,

85

Költemények

S ajkam utolsó hív szózata nyögte nevét.

S őt most Hádes örök ligetén hű lángom ölébe,

Lombjaim árnya között, sírva sohajtom alá.

Cseke, 1824. febr.

TANÁCS

Hogyha pályád ellenébe

Küzd az álnok vad gőgjébe,

S tőrt hány minden lépteden;

S nincs ki nyújtson hív oltalmat

Vészhozó ösvényeden:

Menj! s temesd el bús fájdalmad

Hol reád vár szent magány;

S vonj korlátot álmaidbol,

S alkoss ideáljaidbol

Szebb világot alkonyán.

Cseke, 1824. febr.

IGAZSÁG

Vak vagy-e te szent Igazság?

Néked látni kellene;

Látni, mint hevűl a gazság

Jámborságnak ellene.

"Nem valék vak, hív Igazság,

Láttam mit mivelt a gazság

Lest intézvén s szopván vért,

S adtam néki méltó bért.

Ajkát méreg haboztatta,

És dühödve vívt velem,

S eltiporván megszaggatta

Vérrel ázó kebelem.

S hogy ne látnék vad szüvébe,

Fátyolt vont szemem fölébe;

S nem rettegvén már tanút

Nyílt bűnének tágas út."

86

Költemények

Szépre, rútra hát így gondot

Nem tarthatnak szemeid,

Szent Igazság és e fontot

Mégis hordják kezeid!

"Szépre, rútra nincsen gondom,

S nem magamnak függ így fontom,

Mely kezemben semmi bért

Százak óta már nem mért.

Tartom azt újjam hegyéből

Elmeredve, mint csontváz;

S a Gonosz rablott kincséből

Serpenyőmbe terhet ráz.

A teher sújt bús erőben,

S a lebillent serpenyőben,

- Borzadjon bár föld és ég, -

Néki száll a nyereség."

Hát befátylozott szemével,

Kinn e pompás kapunál,

S rosszra fordúlt mértékével

Istenséged őrt mért áll?

"Ah, benn ültem hajdanában,

S szózatom zengő hangjában,

Fennálló székem körűl

Megcsendült sok gyáva fül!

S már itt állok elnémítva,

Bús orcámon zápor s szél;

S a Gonosz nem háborítva

Benn veszélyes kénynek él.

Zúg csapása villámának,

S romján más boldogságának,

Melyet rogyni vígan lát,

Alkot márványpalotát."

Szent Igazság, és honodnak

Hol vagynak határai?

Szenvedsz, s vissza nem ragadnak

Hű szerelmed szárnyai?

"Jámbor, fenn hazám az égben,

Mondhatatlan messzeségben,

A csillagpályák között,

S már valóm felköltözött.

87

Költemények

Ám tekintsd e hidegséget

Arcom holt vonásain;

És tapintsd e keménységet

Testem márvány tagjain:

S ím befátylozott szemével

Rosszra fordult mértékével,

S kinn e pompás kapunál -

Lelketlen kép ami áll!"

Cseke, 1824. febr.

REMÉNY, EMLÉKEZET

Éltünk rögös határain

Két Géniusz vezet,

S felleg borúlván útain,

Nyújt mindegyik kezet;

De bár tekint bíztatva rád,

Vigasztalást egyik sem ád:

Remény s Emlékezet.

Emlékezet lebegteti

Szárnyát a múlt felett,

S bús képzetekben rengeti

Borongó kebeled.

Múlt kedv után titkon epeszt,

Múlt kín között ismét senyveszt,

S lelkedre hoz telet.

Kéklő lepelben messze jár

Előtted a Remény;

Magához int, de meg nem vár

Tovább tovább lengvén.

S míg lepkeszárnyát kergeted,

Lezúg hiában életed,

S állasz pályád szélén.

Rosszat ne félj, s ne kívánj jót

Múlt és jövő közűl;

Öleld meg a jelenvalót,

Mely játszik és örűl.

S bár ködbe néha burkozik,

88

Költemények

De színe gyorsan változik,

Ajkán mosolygás űl.

Cseke, 1824. febr.

A NYUGTALAN

Lobogtattam vitorlámat,

Szélnek engedém sajkámat,

Jobb szerencse kebelén

Nyúgalmat hogy leljek én.

Csolnakom vész dörgésében,

S gyönge szellő lengzetében,

Sziklák közt, s zöld part megett

Majd sülyedt, majd lebegett.

S távol tenger sík tükréből,

Messzeföld narancsberkéből

Nyúgalom nem szállt hozzám:

S sorsom búsan átkozám.

Bódult! zenge az fennlakában,

Amit kergetsz így hiában,

- Nyisd fel tennen kebeled -

Légy bölcs, - s ottan felleled.

Cseke, 1824. febr.

BERKEMHEZ

Szent berek, itt hol örök vizeid forrása kicsordúl,

S illatozó partján habja csörögve lezúg;

S hol, puha fészke felett nyögvén philomela keservét,

Bokraid árnya közül csattog az éjjeli dal:

Fogd fel az elhagyatott szeretőt, ki lehajlik öledbe,

S rejtsd fakadó könnyét néma homályod alá.

Cseke, 1824. febr.

89

Költemények

ENDYMION

Leszáll az estve, nyíl az égi pálya,

Kél és megindúl Lúna nyájason;

Enyhűl az éjnek tőle bús homálya,

Melyen szelíden fénylő leplet von.

Sejdítve nézi, titkosan vizsgálja

Sziklája bércén őt Endymion:

S csapongva gyúlnak gerjedelmi, s vélek

Küzd ismeretlen harcban szív és lélek.

"Hová, hová te képzet csalfa kéje?

Mi zúg fel itt a pásztor kebelén?

Mi gond, mi álmok lengenek feléje?

Mi bájvidékre, s mért esdeklem én?

Fel, fel hozzád forr, fénynek istennéje,

E lángsohajtás, e vívó remény:

Szűk érzetemnek porlakom határa,

Csillagkörödben ott áll tündérvára!"

"Dagadsz, dagadsz a szívben hév indúlat,

Kész lelkem, ah, de szárnya még sem kél!

Küzd és borong, hullámzik s lángra gyúlad,

S porsátoromban fojtja rabkötél.

Mért a halandón e komor borúlat?

Lélek, rohanj: mint hab felett a szél!

Vagy, Istenasszony, szánd meg ó nyögésem,

S enyhítsd egedből kínos esdeklésem!"

"Önt könnyet, aki küszködött hiába,

Szánást keresve bájló képeden.

Ó kapj fel engem pályád távolába,

Vagy szállj le hozzám lángösvényeden!

Csak egy tekintést fátyolod titkába,

Csak egy sohajtást égi kebleden:

S lelkem, röpűlve lényed ellenébe,

Sugáraidnak olvadjon fényébe!"

Így, míg belől az érzetek vivának,

Ajkán az ömlő hang így nyögdele;

Az Istenasszony érzé fátyolának

Szélén mint leng a sóhajtás szele;

Hallá nyögését olvadó hangjának,

S lágy érzelemre mozdúlt kebele;

90

Költemények

S fennéteréből a bérc pásztorára

Enyhítve fordúlt arca szép sugára.

Ott áll s andalg a csendes éj vezére

A bús halandó bájvonásain,

Nézvén mi díszben űl tekintetére

Az istenűlő lélek arcain.

S ekkor nem ismert gond borúl mellére,

Foly mondhatatlan érzet tagjain:

S szebb lángra gyúlad leple közt orcája,

S önként hanyatlik föld felé pályája.

Szállong alá: mint illatozva nyári

Homályos estvén szellők lengenek,

S körűllebegve szétfolyó sugári

Ezüst habokká tisztán ömlenek.

A pásztor árjong, s teste szűk határi

A halhatatlan kénnyel küzdenek:

S nem bírva szívén mennye boldogságát,

Sűlyed s homályban érzi társaságát.

Ah, kényözönben olvadó keblének

Hullámi közt a lélek elmerűl;

Forrón sohajtott órák röpdezének,

De gondolat már benne nem derűl!

Ott fekszik ő fényében Istennének,

Ki lengve száll az elsűlyedt körűl;

S szózatja zeng, és vonja hív ölére,

S nem vért habot, hajh, megrekesztett vére!

"Fel pásztor, fel! szerelmed győze végre,

S ím fátyolomnak nyíló titka vár;

Merész tüzedben gyúladál az égre,

S fürtöd felett leng pályád lombja már.

Ah, az lesújtva szállt a testiségre,

S varázserővel bájláncokba zár;

Fénnyel vakít, s úgy önti el homályát,

Bús éjbe rejtvén a felvíradt pályát."

"De, ah, ki fekvél Istenné karjába,

Ne lengedezne boldogság rád még?

Élj e varázslét bájos alkonyába

Szunnyadva benned minden testiség!

S én átrengetlek szép álmok honába,

S léssz szenderegvén boldog, mint az ég."

91

Költemények

Mond, és megenyhűlt fénnyel leplezé be,

S szőtt halhatatlan álmokat fölébe.

Ott fekszik ő borítva nyúgalmával,

S álmán az Istenasszony képe reng;

Kél Lúna s felszáll nyájas orcájával,

S lenézve rája titkosan mereng.

S ha jön az éjfél, csillagfátyolával,

S csend ömlik el, s csak philomela zeng:

Rezgő sugárit föld felé ereszti,

S a szép szendergőt bennek megfereszti.

Cseke, 1823. ápr. és 1824. febr.

VIGASZTALÁS

Nyögsz, ah, ha nemzetek felett

A sors bút hozva száll,

S küzdő reményök cél helyett

Újabb veszélyt talál;

S ha a szabadságért folyt vér

Átok leend, s a pályabér

Vagy járom vagy halál!

Mi haszna bú? mi haszna gond?

Törvényt ki szab s határt?

Szerencse köt, szerencse bont,

S vakon használ vagy árt.

Ki éjt s napot fáradva tölt,

Ki nyugszik és kart karba ölt,

Együtt lát hasznot s kárt.

Hát mért törődöl a világ

Sorsán, maroknyi por?

Szárad s kihajt a szőlőág,

Lesz ősszel újra bor.

S kedved ha most mámorba fúl,

Alvás után feljózanúl,

S kerűl megint a sor.

Kis csolnak, ah, csak életünk,

A sors az Óceán;

Most szép partokra köthetünk,

92

Költemények

Majd hullám mérge hány.

De kedvezőn lengő szelet,

S dörgő vészt a csolnak felett

Tűr a bölcs egyformán!

Cseke, 1824. márc.

ESTI DAL

Kertemre szelíden

Az estve leszáll;

Lágy szél nyög epedve

Virágainál.

S míg szél nyög epedve

Virágainál,

Harmatja szememnek

Azokra leszáll.

Nem látod-e, lyányka,

Hűs árnyaimat?

Jer, s tépd kebeledbe

Virágaimat!

S harmatja szememnek

Ha rólok lehúll,

Lassan leperegve

Szivedre vonúl.

Búsan csörög a hab,

A fülmile zeng,

Fenn a szerelemnek

Szép csillaga leng.

Mit nézsz mosolyogva

Sugárid alól?

Ah, lelkem öleld ki

Borúlatiból!

Titkom kebelemben

Oly csendes, oly hív!

Mért habzik alatta,

Mit vérzik e szív?

Árnyékba körűle

Hűs nyúgalom űl,

93

Költemények

Lángérzete mégis

Messzére hevűl!

Lángod tele mellem

Alatt viselem;

Légy idvez örökre

Arany szerelem!

Boldog ki merenghet

Hullámid felett,

S révpartod ölébe

Visz hű kebelet!

Cseke, 1824. márc.

EMLÉK

Ömledező csermely, s te szelíd berek, árjai mellett,

És te kies hajlék a berek árnya között,

És te, ki ott lebegél hajadat koszorúzva virággal,

Itt eped a költő, barna leányka, feléd.

Egykoron ah dalain ha borongó kénybe merűltél,

S májusi harmatként reszkete könnyed elő:

Ajkaidon ó zengd ki nevét, ó zengd ki sohajtva,

S hab, berek, és hajlék zengeni fogja veled!

Cseke, 1825. máj.

ÁLDOZAT

Áldozatom két Istenség oltára felett áll:

Könny neked ó Szerelem, és neked, ó Haza, vér!

Cseke, 1825. máj.

ECHO

Sziklai lyány, hívlak! "Hívlak": felel éteri hangod; Ím jövök, ah de lakod bús fala néma s üres!

Sziklai lyány, hol vagy? remegő ajak ami reád vár,

S hű karok, és szerelem mennyei lángja velek.

94

Költemények

Csalfa te rejtve maradsz; epedő rezgése szavadnak

Hév vala, s kebled, mint szirti lakásod, hideg!

Cseke, 1825. máj.

HOLDHOZ

Hold, szelíd hold, felhőd kárpitjában

Sokszor könnyes szemmel néztelek,

Képét láttam arcod súgarában,

Sohajtási voltak a szelek.

Karjaim kinyíltak, hő keblemre

Hogy szorítsam a szép ideált,

Ah de halhatatlan gyötrelmemre

A hevűlő megcsalatva állt!

Vágyaimtól gerjedő reményem

Őt nyomozza most is, szüntelen,

Ah de ködben elborúlt ösvényem

Tévedeztet kínos éjjelen!

Ismeretlen messze föld vidékin

Kísér s hurcol titkos érzetem;

Rengetegben, sziklák omladékin,

S vad pusztákon árnyát kergetem.

Élsz-e tündérberkek szent homályán?

Ohajtásim ott is rengenek;

Túl az égen, túl a csillagpályán

Gondolattal messze röppenek.

Képzetemben száll egy édes álom,

Lángvonással egy kép bennem ég,

Folyton érzem, és mégsem találom,

Itt közel leng e bús messzeség.

Szív, örvényed zajgó hullámában

Árad és forr mély hevűleted;

Ah magaddal küzdesz e hiában?

S tennen álmod képét kergeted?

Érzem innen kelni rejtekedből

E borút, mely titkosan hervaszt;

Szív, derűlj ki lassan fellegedből,

Vagy dobogva szaggasd széjjel azt!

95

Költemények

Cseke, 1825. máj.

JENNYHEZ [II.]

Jősz leányka lángszemekkel,

S barnán kéklő hajfürtökkel:

Mint árnyéklott viola.

Így száll égi kellemében

Messze lengő fellegében

A remény szép angyala.

Áradó mély fájdalomnak

Engem lankadási nyomnak,

Keblem, ajkam enyhet kér.

Ah, hasonlítsz reménységet,

Tőled e kín mely így éget

Balzsamcseppet mégsem nyér!

Cseke, 1825. máj.

DRÉGEL

Fellegi bérceiden, ó Drégel vára, kereslek,

Merre valál? tornyod honnan emelte fejét?

Szondi hol állt? repedő kebelén hol csorga le vére?

Nyughelye hantjai közt hol nyög az estveli szél?

Puszta vagy, ó kiomolt vér szent helye! néma homály leng

Vad bokor árnyaiban szirteid orma felett.

Ah de romod tetején az örök hír égi virága

Csillagi fényében századok óta virúl.

Cseke, 1825. máj.

SZERELEMHEZ

Kertje csendes alkonyában,

Míg csapongva zúg a szél,

A Dalos bolyong magában,

S keble búsabb lángra kél.

Könny között tolúl szemére

96

Költemények

A benn küzdő gyötrelem;

Önts, ah, balzsamot sebére,

Boldogító Szerelem!

Minden lepke lél virágot,

Harmatot minden virág;

Én tekintem a világot,

Bús magány az s pusztaság.

Istenné, kit hajnalában

Hű karod vitt mint vezér,

Most ím égető napjában

Híves árnyat tőled kér!

Vagy ha kedved szép egében

Több remény nem bíztat már,

S csillagod rezgő fényében

Nincs egy enyhítő sugár:

Küldd el véglehelletemre

Még egyszer hív angyalod,

S tőle bérűl húnyt szememre

Könnyáztatta fátyolod.

Cseke, 1825. máj.

ALKONYI DAL

Nyögve kél az esti szellet,

Balzsamillat szárnyain,

Csolnakom száll a part mellett

Csörgő víznek habjain.

Csillag s hold a víz tükrében,

Zöld erdő partja mentében,

Bokrain száz rózsa leng,

Philomela köztök zeng.

Csattogó bájhangozatja

Mint ezüsthab ömledez,

Lelkem minden gondolatja

Lágy érzésbe sűlyedez.

Szívem habzik, mint az ének,

S cseppje hő szemem könnyének

Vízen, parton, erdőn túl

Ismeretlen tárgyért húll.

97

Költemények

Ég, ó sátorod pompáján

Merre vonz a messzeség?

Leng egy csillag nyúgot táján,

Mely ott rózsaszínben ég.

Csillaga a Szerelemnek!

Habja mért dagad keblemnek?

Hozzád mért gyújt ily erő?

Idvesség tán tőled jő?

Cseke, 1825. máj.

RÉGI VÁRBAN

Bús düledékeiden, ó Husztnak vára megállék,

Csend vala, felleg alól szállt fel az éjjeli hold.

Szél kele most, szakadott a fal, s a visszanyögő hang

A szirt erdeje közt zúg vala lábam alatt.

S hév kebelem dobogott, s e könny, mely forra szememben,

Titkosan omladozó szent Haza, néked ömölt.

1825. máj.

RÉV ELŐTT

Szív életemnek vitorlája,

Hajtó szellőm a szerelem;

Lobog, ha ez fuvalt reája,

S sziklán, habon rohan velem.

Felhők s vihar pályám röptében,

S míg engem e veszély körében

Ezer halál zúg itt körűl,

Sem ég, sem föld nem könyörűl.

Nem messze zöld dombok virúlnak,

Virágszagot lehell a part;

Ó ég, s ím a habok simúlnak,

Lengő vitorlám arra tart!

Te bájsziget hű Kalypsója,

Ím itt áll a vándor hajója

Szélvész után a rév előtt,

Szelíden ah fogadjad őt!

98

Költemények

Cseke, 1825. dec.

A SZABADSÁGHOZ

Nyisd fel ó lángzó kebeled dicső Hölgy,

Nyisd fel a küzdő szeretőre kebled,

Fennröpűltedből kegyesen mosolygván,

Égi Szabadság!

Nékem is forrtak szemeimben égő

Könnyek, éreztem haza szent szerelmét,

Ints, zajos habként dagadozva várom

Lengeni zászlód.

Járom a gyáván! ki remegve futja

Fenndicsőséged ragyogó világát,

S megszokott rabság' kezein tudatlan

Csörgeti láncát.

Átok a gyáván! ki nevedre borzad,

Mert gyakor szélvész kavarog föletted,

Mert halálhörgés diadalmi pályád

Mennyei bére.

Szállj ki felhőden, s noha szózatod mint

Villogó szélvész dörög is körűlem,

S zöld borostyánod noha fürteid közt

Vérbe füredt is:

Kellemed látom, s dobog érte mellem,

Csókodat várom szerelemben égve,

Csókodat szomjún epedő ajakkal,

Jer, ne tagadd meg!

Cseke, 1825. dec.

DERŰ

Lomb, te csörögve lehullsz; kertem rózsája, te hervadsz;

Fáim alatt éjszak bús szele dúlva süvölt.

Képzetem elfordúl, s a múlt örömébe merítvén,

Barna leányka, feléd e kebel újra hevűl.

99

Költemények

És ím rózsalepelt von el a Fantázia rajtam,

S hesperi csillagként arcod alatta ragyog.

És kivirúl a lomb, kertem rózsái feselnek,

S fáimat Elysion szelleme lengi körűl.

Cseke, 1825. dec.

BALASSA

Kétségtől rettegve, bánat közt nyugtalan

Sírok, de könnyemet ontom haszontalan,

Erdőn, bércen, völgyön bújdoklom úntalan,

Segédkart, s hajlékot nem lél boldogtalan.

Szélvész mérge tépi lengő vitorládat,

Bocsásd le, hű Remény biztos ánkorádat,

S habok közt nyugtatván roncsolt hajócskádat

Fordítsd mosolygva rám még egyszer orcádat!

Cseke, 1825. dec.

HERVADSZ...

Hervadsz, hervadsz

Szerelem rózsája,

Isten hozzád

Keblem hű lyánykája!

Omlik a hab,

Omlik könyhullásom;

Kél a szellő,

S költi sohajtásom.

Partot a hab,

Bút mos könyhullásod;

Enyh a szellő,

S enyhűl sohajtásod;

Hagyd hervadjon

Szerelem rózsája,

Nyíl hajnalkor

Remény violája.

Hervadsz, hervadsz

Szerelem rózsája!

100

Költemények

Nem kell nékem

Remény violája;

Újjaim csak

Nefelejcset szednek

Bús estvéjén

Bús emlékezetnek.

1825

KÖLTŐ

A költőnek lángkeblében

Kínos, édes érzelemmel

Mely derűlet s alkony vív!

Mondjátok meg, ó, mi az,

Ami búban és örömben,

Kedv s keserv pillantatában

Itt benn habzik, itt benn küzd,

S mély titoknak fátyolában

Mennyet s poklot rejtve sző?

Nékem is pirúlt az élet,

Mint tavasznak hajnala,

S milliom szín pompájában

Fennragyogva szállt felém.

És feküdtem szép ölén,

Szívtam kelyhe balzsamát,

S mért hogy a legédesebb csöpp

Fájdalommal elvegyűlve

Forra végig ajkamon?

Röppenj, röppenj, szűk Jelenlét!

Keskeny nékem e határ;

Múlt s Jövő tekintetemnek

Messze, messze, messze int.

Ismeretlen, szent Haza!

Hol vagy, ah, rendelve nékem?

Nyugtalan szív merre vágysz?

1826

101

Költemények

VÁNDOR REMÉNY...

Vándor Remény csapongva jár,

Örömre hív, de búra vár;

Távolra mint hajnal pirúl,

Közel sötét éjként borúl.

Tenéked, ó bús Szerelem,

E rózsabimbót szentelem;

Nyájas, piros, s illatja szép,

De hajh tövíse szívet tép!

Föld-e lakod vagy fenn az ég?

Ragyogj felém örök Hüség!

S virágra mint harmat ha húll,

Enyhítsd e kínt mely bennem dúl!

1826

ÜLTEM ÉN...

Ültem én a forrás mellett,

Téli szél fúvt, ég borúlt,

Egy madárhang sem nyögdellett,

Egy rózsácska sem virúlt;

S e kebelnek mozdultára

Néztem kunyhóm ablakára,

Barna lyány, te laktad azt,

S véled éltem víg tavaszt!

Űlök én a forrás mellett,

Lágy zefír száll, ég derűl,

Száz madár zeng, bájlehellet

Száz rózsának kelyhén gyűl.

S e kebelnek mozdultára

Nézek kunyhóm ablakára,

Barna lyány, elhagytad azt,

S engemet bús tél hervaszt!

1826

102

Költemények

HÉV NAPTÓL...

Hév naptól hervadtában

Kék viola

Lehajola,

S epedve zöld bokrában

Már halni kész vala.

Jön Hesper s alkonyábol

Reá tekint,

S langy cseppet hint

Enyhítő balzsamábol,

S él a virág megint.

Pályád töviskörében

Ó szerelem,

Lángkebelem

Hervad sebes tüzében,

S bánat s halál velem!

Ki lesz, ki a szenvedőre

Reá tekint,

S langy cseppet hint

Szívem kinzó sebére,

Hogy éljek én megint?

1826

VÁGY

Volnék csak kis madár,

Röpűlnék szárnyakon,

El, szép hazám felé,

Hű szívem merre von;

Túl erdőn, túl hegyen,

Merről a nap felkél,

Virúló part felett

Lyánykám hol búban él.

Lassan szállonganék

Mint esti fúvalom,

Forró szerelmeket

Csattogna bús dalom;

103

Költemények

S elszenderíteném

A lyányt zengésivel,

Hogy édes álmain

Képem víradna fel.

Látnám, mint gyúl felém

Hullámzó kebele,

Hév ajkán, hallanám,

Nevem mint zengi le;

S az álomkép után

Felnyitván karjait,

Örömcsepp fénylené

Végig lángarcait.

Mint lepke harmatot

A rózsa bájölén:

O reszkető könycsepp

Felszívlak téged én!

S erőd balzsam gyanánt

Átfolyva mellemet,

Megenyhűl majd sebem,

Mely most kínnal temet.

Pest, 1826. nov. 1.

PIPADAL

Kürtét vadász zendíti meg,

Fellázad minden út;

Reng bérc és völgy és rengeteg,

Az őz riadva fut.

Én védtelent nem üldöznék;

Szelíd vagyok, s ha számban ég

Kék füsttel a pipa,

Tőlem, kis őz, pihensz mindég

Ernyőd sátoriba.

Mért lángol a busúlt vitéz?

Harcot nem szeretek.

Ott vér miatt pirúl a kéz,

Dúlván mint fergeteg.

Düh gyúljon ádáz lelkeken;

De nékem égjen csöndesen

104

Költemények

Kék füsttel a pipa;

Mást hordhat véres telkeken

Tajtékzó paripa.

Viraszt a bölcs, gondol sokat,

S itt, s ott, s mindenfelé,

Eget, földet míg hányogat,

Csak a hibát lelé.

Jámbor, miért epedsz mindég?

Jőj, gyújts reá; ha vígan ég

Kék füsttel a pipa,

Derűl előtted föld és ég,

S nem lesz sehol hiba.

S te kit gyötör vad szerelem,

Szenvedsz igád alatt,

S gyötrelmeden kél gyötrelem,

Forrván baloldalad,

Vidúlj! örök bú nem tenyész;

Im így tanít s enyhítni kész

Kék füsttel a pipa.

Kín s kény, miként füst kél s enyész,

Más lép nyomaiba.

Sovárg, eped, szaguld, csapong

Az ember untalan,

Bár kedv és szándék, tett és gond

Lesűlyed nyomtalan.

Sok jót, dicsőt föld gyomra zár;

Leomla sok királyi vár,

S kék füsttel a pipa

Bolyongó vándor ajkán már

Ott ég romaiba.

Pest, 1826. nov.

VÁNDOR

Reng a hullám, röpűl a sajka,

Messzebb, messzebb vonúl a part,

Még csóktól ég a vándor ajka,

Még visszanyújt remegő kart.

Keblét a búcsú gondolatja

105

Költemények

Mély olvadásban haboztatja,

Utána int száz szem, száz kéz,

De ő csak egy pár könnyet néz.

S ím kéklik a part zöld pázsitja,

Homályba tűn a messzeség,

Az egy pár könnyet elborítja,

Nem látszik már, s ott reszket még.

A vándor áll, némán nyögdell ő,

S utána hord a parti szellő

Száz köszöntést bús zúgással,

De ő csak egy sohajtást hall.

A sajka száll, a sajka hajtat,

Alatta víz, felűl az ég;

Lassan lezeng a végsohajtat,

Nem hallik már, s ott lángol még.

A vándor enyhet kér mellére,

Száz csillag néz vérző sebére,

De ő csak egy felé tekint,

Mely nyúgotról szerelmet int.

Pest, 1826. nov.

HONVÁGY ÉS SZERELEM

Zöld partján éltem a Tiszának,

Hű keblen, hű fedél alatt,

Szelíd napok tisztán folyának,

Kertem hozott virágokat;

Körűltem lelkesűlt az élet,

Bánat s öröm lágy énekké lett,

Mégis, ki fejti meg, miért,

Ohajtásom más sorsot kért.

Elhagytam partját a Tiszának,

De visszavágyott kebelem,

Bennem borongva hajnallának

Vérző honvágy s bús szerelem;

Szemem minden felhőt kisére,

Irígy valék minden szellőre,

Mely rózsás illattal tele

Pályát kelet felé lele.

106

Költemények

Sohajtozám: derűlj ki bennem

Kinos homály, enyhűlj te szív,

Ott sem hagyott lángod pihennem,

Van itt is, ami kedvre hív!

De képzetim folyton vezettek,

Lengvén a honcsillag felettek,

A távolig s a múlt felé,

Búmat minden nap érlelé.

Eget s földet kérék, miattam

Nem indúlt meg sem föld, sem ég,

S ím bánatomban elhervadtam,

Majd hant alá borít a vég.

S dombján a csendes énekesnek

Keletről lágy szellők röpesnek,

De azt meg nem tudhatja más,

Zúg-e köztök egy sóhajtás?

Pest, 1826. nov.

EPIGRAMMÁK

Ifj. B. Vécsey Miklós Szathmármegye főispáni

helytartójának beiktatására

Nyugszik az ősz bajnok, de nyomán hős gyermeke felkél

S lelke hevültében, bátran előre tekint.

Indúlj! im ragyogó pályád messzére kinyílik,

Hol deli fénnyel atyád csillaga lángol elől.

Díszes az út, de nehéz; kötelesség terhei várnak,

Hon s fejedelm tőled kérnek erőhez erőt.

Híve királyodnak ha maradsz majd, s híve hazádnak,

Vécsey, szent vérnek szent folyadéka maradsz.

- - -

Aki minap ragyogott az egész országnak előtte,

S bajnoki lelkével védte megyénknek ügyét,

Szép haza vedd azt most vígan fejedelmi kezekből

S új életre hevűlj, lángkebelére ha dőlsz.

- - -

107

Költemények

Vécsey száll s más Vécsey kél; két nap ragyog; egyik

Estveli bibor alatt, reggeli fényben ez itt.

- - -

Ősz atya homlokodon zöldell a pálma, pihenj el;

Ifjú pálmádért pályafutásnak eredj.

- - -

Vécsey, Szathmárnak valamerre határai nyúlnak

Kedves név, örvend néked öreg s fiatal.

Vécsey hív atya volt, az idősb, mig űle közöttünk;

Íme jön a fiatalb, s Vécsey hív atya lesz.

- - -

Van koszorú, de becsesb a szív hálája nemesnek;

S gyöngyöket a dagadó könny folyamatja halad.

Vécsey, Szathmárnak, Nemes Ősz, hálája feléd száll,

Vécsey, Szathmárból könnypatak áldja neved;

Visszatekints pályádra, s fiad gyúladjon utánad,

S könnyeket és hálát majd fog aratni veled.

Cseke, 1829. márc. 5.

GRÓF KÁROLYI GYÖRGYNEK

AZ URADALMAIBAN SZOLGÁLÓ

TISZTVISELŐK

Mottó: Hell, wie der Thau, worin sich Blumen baden

Lass, Zeus, du Höchster! Seine Tage entfliessen,

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Mög er noch mehr als zehn Olympiaden,

Wie jetzt sein Ross, mit Vollkraft noch umschliessen!

Des Frohsinns Mirte müsse seinen Pfaden

Stets auf Hygeas Zauberwink entspriessen.

M a t t h i s s o n

Idvez légy szeretett, idvez légy dísze nemednek,

Károli szép törzsök méltó fakadéka nemes gróf!

108

Költemények

Idvez légy, és híveidet kik örömre hevűlvén,

Könnyek alatt ragyogó szemmel járúlnak elődbe,

Fénypalotáidból kegyesen letekintve fogadd el.

Nem Te valál? ki szelíd gonddal sorsunkra vigyázván,

Messze jövendőnknek kinyitottad előre határit,

Égi reményt láttatva velünk? hogy tettei bérét

Élte telén biztos nyugalomban várja be szolgád;

Mostoha napjaitól hogy az árva ne féljen előre:

Bús felhői között délszinre találjon az özvegy;

S gyermekiért az atyát keserű gond vésze ne hányja.

Fenndobog a tele szív jóltévőjének előtte;

S lángszavakat keres a forró, szent hála, de nem lél;

Csak remegő ajakon töredeztet néma sohajtást,

Csak dagadó könnyben tükrözteti keble haboztát.

Hősek gyermeke! jer s nyujtsd szentelt jobbodat, ajkunk

Hogy melegítse fel azt, s szemeink gyöngyébe feredjen;

S boldog léssz, mert boldogokat tudsz tenni körűled,

S élted célja felé, pályád fénylepte határin,

Emberi szép tettnek kísér hű képe keresztűl.

Boldog léssz, mert kedveseid nem hagyja el a sors.

Akik ajándékit nemesen használni, miként Te,

S embertársaikat szerelemmel ölelni tanulták,

S életadó napként áldást elszórva ragyognak,

Károli végy koszorút tőlünk, végy gyermeki hálát,

S ünnepi ömledezést! Neked ég minden kebel és szív,

Minden ajak rebegése Tiéd! Légy idvez örökre!

És mikor a Haza fűz fiatal fürtödre borostyánt,

S áldozatid bérét magos ének zengzeti nyujtják;

Vagy mikor a sokaság fennhangzó tapsai várnak

Míg a pesti mező dobogó paripáid alatt reng:

El ne feledd, hogy híveidet messzére s közelről

Hozzád hő szeretet szakadatlan láncai vonják.

1829

ZRÍNYI DALA

Hol van a hon, melynek Árpád vére

Győzelemben csorga szent földére,

Mely nevével hév szerelmet gyújt;

S messze képét bújdosó magzatja,

Még Kalypso keblén is siratja,

S kart feléje búsan vágyva nyújt?

109

Költemények

Itt van a hon, ah nem mint a régi,

Pusztaságban nyúlnak el vidéki,

Többé nem győzelmek honja már;

Elhamvadt a magzat hő szerelme,

Nincs magasra vívó szenvedelme,

Jégkebelben fásult szívet zár.

Hol van a bérc, és a vár fölette,

Szondi melynek sáncait védlette,

Tékozolva híven életét;

Honnan a hír felszáll, s arculatja

Lángsugárit távol ragyogtatja,

S fényt a késő századokra vét?

Itt van a bérc, s omladék fölette,

Mely a hőst és hírét eltemette,

Bús feledség hamván, s néma hant;

Völgyben űl a gyáva kor s határa

Szűk köréböl őse saslakára

Szédeleg ha néha felpillant.

És hol a nép, mely pályát izzadni,

S izzadás közt hősi bért aratni

Ősz atyáknak nyomdokin tanúlt;

S szenvedett bár, s bajról bajra hága,

Hervadatlan volt szép ifjusága,

A jelenben múlt s jövő virúlt?

Vándor állj meg! korcs volt anyja vére,

Más faj állott a kihúnyt helyére,

Gyönge fővel, romlott, szívtelen;

A dicső nép, mely tanúlt izzadni,

S izzadás közt hősi bért aratni,

Névben él csak, többé nincs jelen.

Szobránc, 1830. júl.

SZONDI

Töredék

Messze határokról mint vágyva jön a daru vissza,

Enyhe napok nyíló melegét ha megérzi tavaszkor,

110

Költemények

S fellegiben fennúszva halad, míg úta betelvén,

Ismert pázsitain síkföldi mezőkre leröppen:

Úgy jövök én tefeléd, kebelem szent honja, viszontag,

Isteni szép költés! Haragos vihar éje rohant el

Életemen, lángérzelmek fagytak meg alatta,

A ragyogó képzet csillagkoszorúja lehullott,

S rémeitől szívem fenekén némúla meg a dal.

Most, mint alkonyi fény zivatarnak utána, szelídült

Búval emelkedik a költő, nem gyermeki kény közt,

S ábránd ifjúként aranyálmok ölébe merengvén:

Nyúgaloműlte sötét arccal szedi húrjait öszve

Fenntűzben, mit erő lobogat, mit fájdalom érlelt.

Bajnokot énekel ő, ki hazánkért onta nemes vért,

Szondi dücső végét romján a drégeli várnak...........

Cseke, 1830. dec. 31.

KÖLCSEY

Töredék

Büszke magyar vagyok én, keleten nőtt törzsöke fámnak,

Nyúgoti ég forró kebelem nem tette hideggé;

Szép s nagy az, ami hevít; szerelemmel tölti be lelkem

Honni szokás és föld, örököm kard s ősi dicsőség.

Nyúgoszik az zöld lombjai közt a nemzeti béknek,

Ez ragyog újra midőn tele fénye dalomnak elönti,

S színe varázs súgáraiban szállítja fel ismét

Őseim árnyaikat, kik az őszkor napjait élték,

Kölcsey nemzetség, Ete hű maradéka, kit egykor

Don hullámi körűl, a Hét magyar eggyike, hős Ond,

Lángölelés zálogja gyanánt neje karjairól vőn.

Vígan laktanak ők rohanó Tisza partjai mellett,

S hol vadon árnyak alatt barnán viszi habjait a Túr,

Mígnem az elkomorúlt sorsnak nyila dúlva lecsattant

S könnypatak áradozott a bánatölelte teremben,

S áldozatát vérben fogadá vala boltja sötétén,

Elsiratott hamvak közt, a cégényi monostor...

Cseke, 1831. jan. 7.

111

Költemények

KÖNNYCSEPP

Csöndes ifju járdal andalogva,

Andalogva szent berek homályán,

Száll feléje nyögdelő szelecske,

S bíborajkán végig elsuhanva

Tiszta csöppet harmatoz le hűsen.

"Honnan, honnan nyögdelő szelecske?

Nem derűl most hajnal rózsaszínben,

Esti fény sem bíboroz tetőket,

Lángfolyamban úszik a nap ott fenn,

Dél hevétől rekken a meleg táj;

S szárnyad íme tiszta csöpp ezüstjét

Harmatozva lebben el körűlem!"

És felelt a nyögdelő szelecske:

"Mentem én keresni dél hevében

Rózsabokrot balzsamernyejével,

És alatta leltem gyönge lyánykát,

Gyönge lyánykát űlni könnyel áztan,

Szánakozva röpdezék feléje,

S megfüredtem könnye tengerében."

Szóla s ment a nyögdelő szelecske;

És az ifju szíve kezd dobogni,

S bíborajkán a csöpp égni kezdett,

Égni kezdett, bár leszálla hűsen.

Cseke, 1831. jun. 17.

HUSZT

Bús düledékeiden, Husztnak romvára, megállék;

Csend vala, felleg alól szállt fel az éjjeli hold.

Szél kele most, mint sír szele kél; s a csarnok elontott

Oszlopi közt lebegő rémalak inte felém.

És mond: Honfi, mit ér epedő kebel e romok ormán?

Régi kor árnya felé visszamerengni mit ér?

Messze jövendővel komolyan vess öszve jelenkort;

Hass, alkoss, gyarapíts: s a haza fényre derűl!

Cseke, 1831. dec. 29.

112

Költemények

MÁRIA THERÉSIA

Sír vala, gyönge fiát dobogó kebelére szorítván,

S álla borúlt napként Mária népe között.

Sírjon-e, mond a büszke magyar, fejedelme magyarnak?

Sírjon-e kit nagy nép szent koronája födez?

S lángjai közt nem kérd ő múltkori sérvet, ölő kínt;

Halni rohan, küzd, győz; s Mária védve vagyon.

Cseke, 1831. dec. 30.

TÁVOZÁS

Lengve sötét part árnyai közt a csolnak amott száll;

Nyúgoti fenyvek alól szél s hab utána rohan.

És a lyányka halad, s végbúcsút intve kezével

Alkonyi csillagként messze homályba letűn.

Szálljatok ah keggyel, habok istennéi, körűle,

S hozzátok szeliden hű kebelemre megint!

Cseke, 1831. dec. 30.

MUNKÁCS

Hol fejedelmi terem fogadott fejedelmi lakókat,

S küzde nemes harcot Zrínyi leánya soká:

Bércedet, ó Munkács, keserű gond űli, lebegvén

Rémalakok szomorún a fogoly álma fölett.

Büszke tekintettel mit nézsz a síkra le bús lak?

Jőn az utas, lát s fut messzekerűlve tovább.

Cseke, 1831. dec. 30.

BÚSAN CSÖRÖG...

Búsan csörög a lomb,

Mert fú szél;

Sűrűn dobog e szív,

113

Költemények

Mert búm kél.

Kárpát kebeléből

A szél fú;

Tőled szerelem jön ez éjjeli bú.

Lyány sziklakemény, lyány

Csillagszép,

Nem látod-e kínom,

Mely dúl s tép?

Nem szánod-e kínom,

Mely tép s dúl,

S felforrva szememben ez arcra lehull?

Hajh rózsa, piroslik

Lángorcád,

Jer, könnye szememnek

Forrjon rád!

Hervadva hevétől,

Mely áltfut,

Majd adsz temetőmre halottkoszorút!

1831

VAD HOMÁLY KÉL...

Töredék

Vad homály kél nyúgot boltozatán

Éjjelében a nap elmerűl,

Barna felhő szikla tornyozatán

Szívborzasztó néma csendben űl,

Rejt villámot, rejt halált keblébe,

Vándor indul mégis ellenébe,

Nem remeg, bár búsan int az ég,

S nyílt előtte kétes messzeség.

1831

KÉL A ZEFÍR...

Töredék

114

Költemények

Kél a zefir, s lágyan száll,

Rózsa néki meghajol.

Nyiss kebelt virághölgyecske,

Lengek ím nyögő szelecske

Harmatlepte lomb alól.

Hesper bíborkebelén

Fény között fürdöttem én;

Ámbraillat fuvalmimban,

Harmat enyhe csókjaimban,

Karjaim közt égi kény.

Jön az éjnek angyala,

Terjeng csillagfátyola,

Rózsa titka felfedezve,

Keble kényben rengedezve:

Álmok oly édes vala.

Hajnal támad, Flóra jár,

Ébredj, ébredj égi pár!

S röppen a - - szelecske

- - - - a virághölgyecske

- - hervadva már.

1831

BÁR RÓZSA VOLNÉK...

Töredék

Bár rózsa volnék, szép leány,

Hogy elvirítva kebleden

Lelnék magamnak büszke sírt!

S o, bár lehetnék esti szellő,

Hogy édes ajkad bíborán

Szedhetnék balzsamcsókokat!

Itt állok félénk messzeségben;

S mint bércein Endymion

Sohajt a csillagokra fel,

Hová röpűlni szárnya nincs:

Némán sohajtozom feléd.

115

Költemények

Ölelni vágy e kar, de fél,

Vágy ajkam ajkadon remegni,

De tilt komoly pillantatod.

Menj lángtekintet, ah röpűlj,

Röpűlj felé hév gondolat,

Tinéktek utat semmi nem zár.

1831

VÉSZ

Bús vihar kél, duzzad a hab,

Vízközépen csolnakom;

Isten hozzád, messze kék part!

Isten hozzád, hű lakom!

És te lyányka légy szerencsés,

Kit más boldog karja bír!

Szikla s örvény én körűlem,

S hullám közt vár puszta sír.

Bús vihar zúg, harsog a hab,

De szivemben néma csend;

Melyen vad ború sötétlik,

Melyre fény már nem dereng.

Itt tekintek a vizekbe

Mélyen, tompán, hidegen;

Kín és kény, és föld és élet

Oly üres, oly idegen!

Szikla rendít, nyíl az örvény,

Szállj fenékre csolnakom!

Fennzajong bús tenger árja,

Lenn ezüsthab hű lakom.

Majd a vándor vész között jár,

Kormányán kétségben űl,

Nem sejdítve, hogy hajója

Enyhe sír fölett röpűl.

Cseke, 1832. jan. 26.

116

Költemények

KAZINCZY

Sírba Kazinczy leszállt; s későn fakad érte hevítvén

A remegő könnycsepp harmatozó szemeket.

És fölkél hideg álom alól bús árnya sötéten,

S rémletes arcával dombja fölébe leűl.

Nemzetemért e szív tettel bizonyíta szerelmet,

Szól keserűn, s a díj könny leszen érte csupán?

Pest, 1832. szept. 8.

ÁTOK

A dalköltőn fekszik átok,

Szívén, lelkén vad ború,

Szép leányim őt hagyjátok,

Ég, föld néki szomorú;

Égben honát elvesztette,

Földen nem lel mást helyette,

Fürtein kín a koszorú.

Mennyet ígér lángszerelme,

Hajh de búsat, mely ont vészt;

Édes hangba foly gyötrelme,

Mégis lelket tép, emészt.

Álmot űz, s mert nem találja,

A valót s jelent utálja,

Kényben nem vesz s nem hagy részt.

Hajnalán rózsás tavasznak

Télvihart epedve zeng,

S majd ha lomb s virág elasznak,

Zöld ernyők után eseng.

Hölgy miatt küzd, nyerve díja,

S íme most száz kétség víjja,

Sóhajtása messze leng.

Vészes égnek néz alatta:

Hű fedélhez merre jut?

S hű fedél ha béfogadta,

Számüzöttként visszafut.

Fényben nyíl előtte pálya,

117

Költemények

S hátra készti zord homálya,

Hol vadonba tér az út.

A dalköltőn fekszik átok,

Kedv s remény hiában int;

Szép leányim őt hagyjátok,

Elhagy ő is bút és kínt,

Majd ha dombja zöld hantjára

Milliom csillag sugára

Csendes éjben letekint.

1832. szept. 29.

INTÉS

Zeng hazát és zeng szerelmet,

Magyar hű nép, a lant;

Ó ne bánd, ha lágy hangjátol

Szíved meg-megdobbant!

És ne bánd, ha lágy hangjátol

Szívedre bánat gyűl;

Mélyen az tekint magába,

Ki bús érzésben űl.

Jer, borúlj el csendes órán,

Múltról jövőig hass;

Vágyva pillants föl, magasra:

Mint naphoz küzdő sas.

Vágyva pillants föl, magasra,

Im itt, ami fenntart:

Könny a szemben, láng a mellben,

S a kézben ősi kard!

Cseke, 1832. szept. 29.

TISZTÚJÍTÁS

"Mért sereglesz hű nemesség?

Mért e víg indúlat?

Ünnep ez tán, melyre kebled

Édes lángra gyúlad?"

Vándor, a volt tiszti karnak

118

Költemények

Vírad búcsunapja,

És kormányát a szabad nép

Még ma másnak adja.

"Bár ne szálljon, hű nemesség,

Bánat a cserére!

S győzelemben kit vezetsz föl

Honnod őrhelyére?"

Azt, ki lángszerelmet ígér

Népnek és hazának;

Azt, ki ránk mosolyg szelíden,

S nyér szivet magának.

"És te nem félsz, hű nemesség,

Hogy kerűlsz igába,

S a szelídnek még nyakadra

Hág fel büszke lába?"

Vándor, értünk hajh ne búsulj,

Kurta szám a három,

S három év ha lassan elfoly,

Törve minden járom!

Nagykároly, 1832. szept. végén

EMLÉKLAPRA

Négy szócskát üzenek, vésd jól kebeledbe, s fiadnak

Hagyd örökűl ha kihúnysz: A HAZA MINDEN ELŐTT.

Pozsony, 1833. jún. 14.

HŐS

Védni menj el engem és hazád!

Hősnek a hölgy mond és kardot ád;

Győzve térj meg,

Búcsut így sohajta,

S véled e kard,

S ellen vére rajta!

Hős elindul, lángban kebele,

S fölpirúl rá bús harc reggele,

119

Költemények

Vág, de sebjén

Omlik drága vére,

Győz, de halva

Hull vert ellenére.

Mécsvilágnál gyönge hölgy mit vár?

Nap megy és jön, ő nem vissza már!

Karddal együtt,

Melyet fog kezébe,

Csöndes estvén

Néma sír födé be.

Hős, aludjál! dombod hantja zöld,

Könnyel ázva nyugtat honni föld;

Érted áldást

Hű kebel sohajta;

Véled a kard,

S ellen vére rajta.

Cseke, 1833. okt. 7.

VERSENYEMLÉKEK

I

Bátorság ad erőt, pályán a gyáva hanyatlik:

Bátran lépj, hogy utóbb rény koszorúzza fejed.

II

Szállj versenyre, magyar; s fog kelni körűled az élet.

III

Messze tekints. A pálya kicsiny; túl rajta nagyobb vár.

IV

Minden pálya dicső, ha belőle hazádra derűl fény.

V

Küzdeni s győzni tanúlj. Kell küzdeni s győzni hazádért.

120

Költemények

VI

Önnérzés, te vagy a diadalmas bére, nem a díj.

VII

Nemzeti fény a cél. Hogy elérd, forrj egybe magyar nép.

1833

FELÍRÁS KENDE ZSIGMOND HÁZÁRA

Alkota munkás kéz engem; s a szőke Szamosnak

Partjain a költő lát vala s zenge felém:

Ház, örökülj; s vídám békével tartsad öledben

Gazdád, s gyermekeit, s hív unokái sorát!

1833

EMLÉKSOROK

KLOBUSICZKY MATILDHOZ

Vedd, lyányka, búcsúm, vedd áldásomat;

S tartsd meg szivedben hív emlékezettel

A bús daloknak csendes éneklőjét,

Ki végszavában int: szép s jó iránt

Lángzó szerelmet hordjon kebeled;

S őrizd örökre lelked tisztaságát.

Ki rényt követvén járja mért körét,

Az boldogít mást, s lesz boldog maga.

1834. máj. 12.

ÉJI TEMETÉS

Vész ébred, üvölt az éjjeli szél,

Házból az anyácska remegve kikél,

S karján csecsemővel ide s tova jár.

"Kebled csupa fagy;

121

Költemények

Oly néma, sötét vagy!

Szép gyermekem alszol-e már?"

És alszik örökre, szíve körűl

Vérhabja sebének halálosan űl;

Sirt váj az anyácska, de melle szorong.

"Kész néked az ágy;

Ott fájdalom elhágy,

Hol végtelen álma borong."

Zöld lombok alatta, fenn puha hant;

Zúg a temetésre halotti harang,

Vad dörgeteg hangja borúlat egén,

S villám tüze gyúl

Bús fáklya világúl:

Irtózatos ünnepi fény.

Már éji siralma kelni nem int;

Menj, térj anya vissza, pihenj le megint,

S borzadva ha érzed az éj közepét,

Dúlt álmok után,

Kísérteti órán

Száll gyermeked árnya feléd.

1836. ápr. elején

PAULINA EMLÉKKÖNYVÉBE

Aeoli hárfa gyanánt zeng a költő dala hozzád

Messzelakásából, vad vizek árja közűl.

Ő maga gyötrődik, mert bal sors átka hazáján

Dúlva csapong, bal sors átka baráti felett.

Lyányka ne értsd e kínt, mely keblemen égve terűl el,

Néked öröm kell még, szép jelen, égi remény.

Majd ha borúl eged is, s epedő búd könnyre fakasztgat,

Emlékezve reám, veszteni s tűrni tanúlj!

1837

122

Költemények

ZRÍNYI MÁSODIK ÉNEKE

Te lásd meg, ó sors, szenvedő hazámat,

Vérkönnyel ázva nyög feléd!

Mert kánya, kígyó, féreg egyre támad,

És marja, rágja kebelét.

A méreg ég, és ömlik mély sebére,

S ő védtelen küzd egyedűl,

Hatalmas, ó légy gyámja, légy vezére,

Vagy itt az óra, s végveszélybe dűl!

Áldást adék, sok magzatot honodnak,

Mellén kiket táplál vala;

S másokra vársz, hogy érte vívni fognak?

Önnépe nem lesz védfala?

Szív, lélek el van vesztegetve rátok;

Szent harcra nyitva várt az út,

S ti védfalat körűle nem vonátok;

Ő gyáva fajt szült, s érte sírba jut.

De szánjad, ó sors, szenvedő hazámat!

Te rendelél áldást neki:

S a vad csoport, mely rá dühödve támad,

Kiket nevelt, öngyermeki.

Taposd el a fajt, rút szennyét nememnek;

S míg hamvokon majd átok űl,

Ah tartsd meg őt, a hűv anyát, teremnek

Tán jobb fiak, s védvén állják körűl.

Törvényem él. Hazád őrcsillagzatja

Szülötti bűnein leszáll;

Szelíd sugárit többé nem nyugtatja

Az ősz apák sírhalminál.

És más hon áll a négy folyam partjára,

Más szózat és más keblü nép;

S szebb arcot ölt e föld kies határa,

Hogy kedvre gyúl, ki bájkörébe lép.

1838

MESSZE SZÉLES...

Töredék

123

Költemények

Messze széles e világot

Bebujdostam én,

Keblemben vad zajra hágott

Minden érzemény;

Kedv és bú csak kínt hozának,

Oly szívégetőt,

Kétség és remény kínjának

Árja nőttön nőtt.

1838

REBELLIS VERS

Zrínyi vére mosta Bécset,

S senki bosszút nem állt:

Rákóczi küzdött hazánkért,

S töröknél lelt halált.

Páris ígért szabadságot,

Ti nem fogadtátok,

Járom rátok, gyáva népek,

S maradéktól átok.

MŰFORDÍTÁSOK,

ÁTDOLGOZÁSOK

BÜSZKE SZÉKEDBEN...

Sappho után

Büszke székedben örök Aphrodíta,

Égi hölgy, lesben gyakorolt miattad

Szívemet bánat s unalom, könyörgök,

Hogy ne alázzák.

Jöjj felém inkább, ha szavára máskor

Hív imádódnak kegyesen hajoltál,

124

Költemények

S elhagyád értem szeretett atyádnak

Isteni házát.

Vonva hintódat lebegő galambok,

Hű madárkáid, sebesen röpűltek

Villogó szárnnyal lefelé Olympról

Éteri pályán;

Szent öröm töltött, mikor, Istenasszony,

Égi orcáddal szeliden mosolygván,

Kérdezéd tőlem, mi gyötör s miért hív

Esdekelő szóm?

Nyerni kedvedtől mit akar leginkább

Felhevűlt szívem? kinek hév szerelme

Tart megint bájos kötelén? ki hoz bajt

Sappho tenéked?

Mert ha fut, gyorsan könyörögve tér meg,

És ajándékot maga nyújt ha tőled

Nem veszen, s csókod ha kerűli, csókol,

Bár ne akarjad.

Jöjj felém most is, s kegyesen ölelj ki

Bánatim közzűl, s teljesítsed amit

Szívem ohajt, hogy teljesíts, segítvén

Isteni erőddel.

Álmosd, 1813. jún.

MEGHALVA FOGSZ FEKÜDNI MAJD...

Sappho után

Meghalva fogsz feküdni majd,

S emlékezet nem fog maradni

Felőled a halál után.

Nem fűztél rózsalombokat

Piériából homlokodra,

S fény nélkül szállasz föld alá,

S nem fogsz Olympra fel magasan

Röpűlni a holtak közűl.

Álmosd, 1813. jún.

125

Költemények

BOLDOG EMBER...

Sappho után

Boldog ember, mint Uranos lakói,

Aki vígan űl, kegyes, ellenedben,

S andalog kellő szavad édes hangján,

S gyönge mosolygást

Ajkadon látván szeliden lebegni,

Melyre megdöbben kebelemben a szív,

Mert jelenléted leborít azonnal,

És oda lészek.

Nyelvem eltompúl ajakim között, s gyors

Égi tűz ömlik tetemimre végig,

Zúg fülem s bágyadt szemeim borúlnak

Éji bomályba.

Arcomon végig hideg izzadás foly,

Reszketek, fúlok, s halavány virágként

Hervadó színnel rogyok a halálnak

Karjai közzé.

Álmosd, 1813. júl. 4.

A KÉT SÍR

Klopstock után

Ki sírja ez?

«Vándor, Rochefoucauldé.»

Kié ez a még porhanyóbb?

«Corday fekszik itt.» -

Megyek s virágokat szedek,

Sírhalmotok behinteni,

Mert a hazáért haltatok.

«Ne szedj.»

126

Költemények

Megyek s szomorfűzt ültetek,

Mely lengjen sírotok felett,

Mert a hazáért haltatok!

«Ne ültess - -

De majd ha sírni tudsz;

(Látjuk természetedben

Jó vándor, azt,

Hogy nem tudsz sírni még te)

Jőjj akkor sírjainkhoz vissza,

És sírj,

De vérkönyűket!

Mert hiában haltunk a hazáért.»

1813

AZ ELVÁLÁS

Klopstock után

Te oly komor levél midőn a holtat

Előttünk elvivék:

Féled te a halált? «Őt nem.»

Mit félsz hát? «Az elhalást.»

Nem azt is én. - «Te nem félsz semmit hát?»

Jaj nékem, félek, félek én - «Az égre mit?» -

A válást kedveseimtől!

S nemcsak a magam, az ő válásokat is!

S az volt, hogy még komolyb magadnál,

S mélyebben volt lelkem érdekelve,

Midőn a holtat

Előttünk elvivék.

Pécel, 1813

127

Költemények

MŰVÉSZI VETÉLKEDÉS GESSNER

FORDÍTÓJÁVAL

1

Nem vérrelázott bátor hőst, nem sivatag harcmezőt zeng a víg Múzsa; szelíden s remegve futja ő a zajt: könnyű síppal jobbjában.

Híves patak csörgedése s szent erdők homályos ernyőik által édesgetve, sásos part mellett bolyong, vagy virágokon jár, s magas fák zölden boltozott folyosóiban, és nyugszik a lágy pázsiton, s dalokon elmél érted, csak érted szép Daphne! Mert lelked, tele rénnyel, s tele ártatlansággal, vidám mint a legszebb tavaszi reg. Úgy röpdez szüntelen ébredt tréfa s víg mosoly körűlök e kis ajkaknak, körűlök e piruló arcoknak, s szelíd öröm szól szüntelen szemeidből. Úgy van, miolta engem barátodnak hívsz, kedvelt Daphne, azolta tisztának, ragyogónak látom a jövendőt; s öröm és gyönyör kiséri minden napom.

Ó ha e víg dalok neked tetszenének, melyeket Múzsám pásztoroktól tanul el gyakorta! Gyakran meglesi ő sürü berkeikben a fák nimfáit is, s a kecskelábú erdei istent, és sás-koszorúzta nimfákat a grottokban, s gyakran megkeresi a mohos kunyhókat, melyek körűl a szántó csendes árnyakat plántál, s történeteket hoz elő a nagy szív, rény s örökké víg ártatlanság felől. Gyakran meglopja a szerelem istenét is, sűrüen egymásbaszőtt gallyak zöld hajlékaikban, s gyakran a fűzbokorban a kis csermelyeknél. - - -

2

Ó te, ki kedvesb vagy mint a harmatozó reg, te nagy fekete szemeddel! szépen lebeg el sötét hajad a virágkoszorú alatt, s játszik a szelekkel. Kedves az, ha piros ajkaid mosolyra nyílnak meg, kedvesb még, ha énekre nyílnak meg. Kihallgattalak Chloe, téged hallgattalak ki, midőn ama reggel a kútfőnél éneklél, melyet két tölgy árnyékoz be; haraggal, hogy a madarak el nem némulának; haraggal, hogy a forrás csörge, hallgattalak ki. Már tizenkilenc aratást láttam, és szép vagyok, és barna ábrázatban.

Gyakran vettem észre, hogy pásztoraink megszüntek énekelni, s figyelmeztek, midőn énekem keresztülcsengett a völgyen, s a te énekedet nem fogná követni jobban síp, mint enyim. Ó szép Chloe, szeress engem. Lásd, mily kedves az: e halmon az én sziklámban lakni. Lásd, mint szöv a csúszó repkény zöld hálót kellemesen a szikla körül, s bércét mint árnyékozza be a tövisbokor. Barlangom alkalmas, s falai puha bőrökkel vannak bevonva, s szája elébe tököt plántáltam; magasan csúszik fel az, s alkonyló födellé vál. Lásd, mily kedvesen tajtékzik a forrás sziklámból s tisztán csörgedez el a dérce felett, magas füven s virágokon keresztűl. Alatta a halomnak kicsiny tóvá gyűl öszve, körűlkoszorúzva kákával és fűzzel, hol a nimfák a csendes holdvilágnál gyakorta táncolnak sípomon, midőn a lejtő faunok crotaljokat utánam 128

Költemények

verik. Lásd, mint boltozódik a halmon zöld grottá a mogyoró, s mint csuszkál a szederj fekete gyümölccsel körűlem, s mint emeli fel a galagonyabokor piros epreit, s mint állanak gyümölccsel tele az almafák szőlővesszőkkel körűlölelve. Oh Chloe, ez mind enyém. Ki ohajt többet magának? De ah, ha te nem szeretsz engem, akkor vastag köd burkolja be az egész vidéket. Ó Chloe, szeress engem. Itt fogunk majd a puha füvön feküdni, ha kecskéink a sziklás oldalon mászkálnak, s a juhok és tulkok körűlünk gázolnak a magas fűben; akkor elnézzük a kiterjedt völgyet, a ragyogó tengert, hol a Tritonok szökdelnek, s hol Phőbus szekeréről leszáll, s éneklünk, hogy messze köröskörűl visszazengjen a sziklákban, hogy a nimfák megálljanak s hallgassák, és a kecskelábú erdei istenek.

Így énekle Mílon pásztor a sziklán, midőn őtet a bokorban Chloe kihallgatá; mosolygva jöve elő, s megfogá kezét a pásztornak. Milon, te pásztor a sziklán, így szóla; szeretlek tégedet, inkább mint juhok a zanótot, inkább mint madarak az éneket.

Vezess engem barlangodba. Édesb nekem csókod, mint méz, oly kedvesen nem csörg nekem a folyam.

1815-16

HOMÉR ILIÁSA

Töredék

Descriptas servare vices,

operumque colores

Első ének

Istenné, Pélíd Achillevsnek zengjed haragját,

A vészest, mely kínt okozott danaoknak ezernyit,

S számtalan hősnek erős lelkét Aisra leküldé

Még jókor, s magokat zsákmányúl adta az ebeknek,

S mindenféle madárnak: s bétölt Zevs akaratja

A naptól, hogy elébb vetekedvén részre szakadtak

Atríd férfiakon fejedelm, és isteni Achillevs.

S őket, mely isten tüzelé versenyre kiszállni?

Leto s Zevs fia, ki megbosszankodva királyra,

Onta gonosz nyavalyát seregén s a népek elhulltak:

Mért, hogy az ő papját Chrűsest illette szitokkal

Atríd: az jöve gyors gályáihoz a danaoknak,

Végtelen árt hozvája, miért megváltsa leányát,

Tartva kezében Apoll fövegét, a messzelövőét,

129

Költemények

Egyben aranybottal, s kért minden acháit esengve,

Atrevs gyermekeit legelől, nép két vezetőit:

Atrídák, és más saruzott acháiak, adják

Isteneink néktek, birvájok olympi lakokkal,

Földúlhatni Priam várát, s haza boldogul érni;

Gyermekemet pedig adjátok ki, s vegyétek el árát,

Zevsnek félve fiát, a messzelövő Apollont.

Ekkor minden más danaok részére hajoltak,

Kellene is tisztelni papot s elvenni az ajánlást;

Ellenben Agamemnonnak nem kelle szüvében,

S szitkosan elküldé, s hozzá fenyegetve beszélett:

Téged, öreg, többé ne találjalak öblös hajóknál

Vagy mostan maradót, vagy később visszajövendőt,

Oltalmat netalán föveg és bot is adni ne tudjon.

S lyányodat én nem adom, míglen meg nem lepi az aggkor

Őseim házoknál, Argosban, messze honától,

Járván vászna körűl, s ágyamnak részese lévén.

Fuss hát, s ingerlőm te ne légy, hogy békbe mehess el.

Szólt, s az öreg megfélemlett, és engede szónak,

S némán járt zuhogó tengernek partjai mellett,

S félrevonúlva tovább a vén könyörög vala hosszan

Apollon fejedelmhez, kit szűlt széphaju Leto:

Hallj meg, ezüstíves, te, ki Chrűsét védeni szoktad,

S Killát, a jeleset, s Tenedosban hatalmmal igazgatsz,

Sminthevs! hogyha neked födeleztem templomot egykor,

Egykoron hogyha kövér combját égettem előtted

Kecskének meg ökörnek, ezen kérésemet add meg:

Könnyeimet danaok bünhödjék a te nyilaiddal.

Így szólt esdekvén, s ráhallgata Phoibos Apollon,

S bérceiről jön Olymposnak szívében haraggal,

Íját béfödezett tegezével vállain hordván,

S vállain a nyilak elcsördűltenek a haragosnak

Mozdúlási között, s maga halkkal száll vala, mint éj.

Félre leűlt a gályáktól, elereszti nyilát, és

Rettenetes zúgás hangzott az ezüstös idegből.

Öszvérekre rohant legelőszer, s vizsga kutyákra,

Majdan epés nyilakat magok ellen sujta, lövellvén,

S szüntelen a holtak sűrű máglyái lobogtak.

Napja kilenc vala már, hogy az isten vesszeje zúgott,

A tizeden gyűlést hirdet vala népnek Achillevs,

Amit eszébe hozott istenné szépölü Héra,

Mert gondot danaokra viselt, kiket hullani látott.

130

Költemények

S már mikoron fölgyűltenek ők, s gyülekezve levének,

Erre felállván így szólott gyorslábu Achillevs:

Atríd, azt hiszem én, hogy mostan szerte bolyongván

Ismét visszamegyünk, a halált kikerülni ha tudjuk,

Mert eggyütt dög emészti és harc az achájai népet.

De nosza kérdezzünk egy jóslót, vagy papot, avvagy

Álomfejtőt is (mert Zevstől vagynak az álmok),

Aki kimondja, miért dúl ennyire Phoibos Apollon?

Tett fogadásinkért haragudt-e meg? áldozatért-e?

Hogyha talán bárány s választott kecske kövérét

Megnyervén akar ennyi veszélyt elvennie rólunk.

Ő ugyan így szólván lebocsátkozik, erre fölállott

Álomfejtők közt legügyesb, Thestor fia Kalchas,

Aki tudá, mi vagyon, mi leszen s mik múltak el eddig,

S Ilionig vezeté bizvást az achái hajókat

Jóslattal, mellyet neki nyújt vala Phoibos Apollon.

Aki nekik bölcsen elkezde beszélnie, s szóla:

Ó Achillevs, akarod, Zevs kedvese, hogy a boszúját

Fejtsem Apollonnak a messzelövő fejedelmnek.

Én megfejtem azért, te meg alkudj, s tégy nekem esket,

Hogy készen szavad és kezeid fogod adni segédűl.

Mert hiszem a férfit megbosszankodni, ki minden

Árgosiaknak urok, s kinek enged minden achái.

Mert sokat árthat az úr, mikoron alacsonybra haragszik

És noha bosszúját azon egy nap zárja magába,

Tart azután is epét, eleget míg nem teszen annak

Ő maga mellében: de te szólj, megtartani fogsz-e?

Néki felelvén így szólott gyorslábú Achillevs:

Mondsza, ha tudsz, bennem bizakodvád, bármi jövendőt,

Eskem Apollonra, Zevs kedveltére, kinek te

Esdve jövendőket danaoknak fejteni szoktál,

Senki is én élvén, s e földet látva szememmel,

Rád hogy erős kezeket nem tészen az öblös hajóknál

A danaok közzűl, nem még Agamemnon is, aki

Most leghatalmasbnak seregünkben lenni dücsekszik.

Lelket vőn, és zenge megént a jámbor ezenképp:

Nem fogadásinkért haragudt ő, s áldozatért sem,

Papjáért haragudt, kit nem tisztelt Agamemnon,

S lyányát meg nem adá, s el sem fogadá vala sarcát.

Kínt ez okért ada Messzelövő, s még ád is ezentúl,

És nem fogja nehéz kezeit fölvennie rólunk,

Míg a kedves atya nem bírja kökényszemü lyányát

131

Költemények

Ingyen, váltatlan, s Chrűsébe miatta nem indúl

Áldozat: akkor majd leszen engesztelve mihozzánk.

Ő ugyanígy szólván lebocsátkozik; erre fölálla

Atríd, a bajnok tágas birodalmu Agamemnon

Elbúsúlva, harag szívét, a homályba borúltat,

Megtölté, s neki két szeme fénylő lángot hasonlít;

Kalchashoz legelébb komoran ránézve beszéle:

Rossz jósló, te nekem kedvest soha mondani nem tudsz,

Szíved kedve, jövendőlnöd gonoszat csak örökké,

Jó szót még soha nem szólál és nem teljesítél.

Hirdeted immost is danaok közt zengve jövendőt,

Kínt a Messzelövő hogy azért árasztana rájok,

Chrűséis lyányért mert nem fogadám el akarva

A ragyogó sarcot; mivel őt inkább vala kedvem

Otthon bírni, Klytaimnestrának minthogy elébe,

Szűzenvett nőmnek, teszem őt, mert nála nem alsóbb

Testre és ábrázra és elmére, s akarmi müvére.

Ámde ha jobb leszen az, még így is visszabocsátom,

Megtartatni inkább szeretem, mint vesznie népünk,

Ti pedig újra nekem díjt adjatok, argosiak közt

Díjtalan, hogy magam én ne legyek, lennem nem is illik;

Mert látjátok, az én díjom más részre megy által.

Néki felelt azután lábbal gyors isteni Achillevs:

Atrídes, te dücső, nyereséget szertelen űző,

Díjt teneked honnan nyújthatnak lelkes achívok?

Mert nincsen tudtunkra sehol közpréda letéve,

Várakból miket elrabolánk, föl vagynak oszolva,

S ismét a néppel gyűjtetni rakásra nem illő.

Ám engedjed ezent istennek; mí meg achívok

Három s négyszeresen fizetünk majd, Zevs ha megadja

Földúlnunk Tróját, az erős épűletü várost.

Néki felelve viszont így szóla király Agamemnon:

Így se csalárdkodjál, ékes mint isten Achillevs,

Bár ha vitéz; nem síklassz el, s késlelni te nem fogsz.

Tán akarod, hogy díjt egyedűl bírj, én pedig űljek

Megfosztatva? s parancsolod ezt ím visszabocsátnom?

Ám legyen, hogyha nekem díjt adnak lelkes achívok,

Kedvem elégítvén, ezzel mely légyen egyenlő;

És ha nem adnak, majd fogok én úgy venni magamnak,

S díjodat, elmenvén, s Ajásét, avvagy Odyssét

Fogva viszem; s meg fog szomorodni, kihez bemenendek.

Ámde tanácskozzunk még majd ezután is ezekről,

132

Költemények

Most nosza barna hajót a mély tengerre lehúzzunk,

S gyűjtsünk öszve derék evezőket, s áldozatunkat

Feltegyük, és együtt Chrűséist, a kellemes arcút,

S kész legyen a fővek közzűl egy menni vezérűl,

Ajas, vagy pedig Idomenes, vagy az isteni Odyssevs,

Vagy te magad hősek legrettenetesbike Pélíd,

Áldozatot tévén, hogy meglágyítsad Appollont.

Rá komoran nézvéje felelt gyorslábu Achillevs:

Szemtelen hajh, s ravaszúl csúfos nyereséget ohajtó!

A danaok közzűl készen ki fogadja parancsod,

Útat tenni, vagy hősekkel megvívni vitézűl?

Én ide nem jöttem harcos trószoknak okáért

Bajra kiszállnom, okot nékem nem is adtanak erre.

Ökreimet soha nem rabolák el, méneimet sem,

Sem veteményeimet Phthié termékeny határin

El nem gázolták, mert hosszú sorba feküsznek

Árnyéklott hegyek, és tenger zúgó vize köztünk:

Csak, hogy örűlj, téged követénk ide, szemtelen, együtt,

Birságot Meneláosnak, s neked, ebszemü, vennünk

Trója hadán; de te nem gondolsz, s ügyet erre nem is vetsz, Sőt az ajándékot fenyegetsz elvenni, miért én

Küzdöttem, s adták danaoknak gyermeki nékem.

Véled egyenlő díjt akkor sem nyerhetek, hogyha

Trójaiak népes várát feldúlja görögség.

Ámde viszem nehezebb részét a szélveszes harcnak

Enkezemen, s mégis, hahogy egykoron eljön az osztály,

Véssz nagy ajándékot, magam én kedveske kicsinyke

Részt nyervén jövök a gályákhoz az harcba kifáradt,

S most Phthiába megyek, mert sokkal jobb lesz hazámba

Görbe hajóimmal megtérnem, s vélem, hogy itten

Tiszteletlen lévén, nem fogsz te is gyűjteni kincset.

Néki felelt azután hősek fejedelme Agamemnon:

Fuss, ha vagyon kedved, s nem foglak kérni hogy értem

Késleld útadat; énmellettem mások is állnak

Kik fognak tisztelni, s kivált a gondviselő Zevs.

Zevs-táplálta királyok közt undok vagy előttem,

Kedved mert csak örök visszongás, ütközet és harc;

Hogyha vitéz vagy is, azt istenség adta tenéked,

Tennen hajóiddal s társaiddal térve honodba

Mürmidonok közt légy fejedelm, én semmibe veszlek,

És haragod nevetem, s ime így fenyegetlek, ezennel:

Chrűséiszt tőlem mivel elveszi Phoibos Apollon,

Őt ugyan elküldöm társaimmal s ennem hajómmal,

133

Költemények

S helyte jutalmod Bríséist a kellemes arcút

Elmenvén teremedbe, hozom, tudtodra hogy adjam

Mily tehetős legyek én, s rettegjen más is ezentúl

Vélem mérni magát, s hasonosnak mondani hozzám.

Mondá, s Péléjonra leszállt a fájdalom; ekkor

Tűzre dühűlt kebelén két gonddal forr vala szíve:

Éles szablyáját ha kivonván combjai mellől

Itt ezeket szétmozdítsa és Atrídot előlje-e,

Vagy pedig elcsendítse dühét s fékezze haragját?

Addig, míg ezeket forgatja szüvében, eszében,

S vonja hüvellyéből nagy kardját, ím jön Athéna

Égből kit küldött istenné szépkeblü Héra,

Mindeniket szívből kedvelvén s gondosan óván,

Hátúl állt és szőke haján megfogta Peléjont,

Csak neki tűnvén fel; s más nem láthatta személyét.

Megrettent Achillevs, s megfordúlt, s hirtelen ismert

Pallas Athénára és szeme látszott rettenetesnek,

S őt megszólítván szárnyalló szókat imígy ejt:

Hozzánk pajzsrázó Zevsnak magzatja miért jösz?

Látni bitanglását Agamemnonnak van-e kedved?

Ámde neked mondom, mellyet teljesedni reménylek,

Fenhéjzási miatt hamar éltét veszteni fogja.

Néki viszont szólott istenné kékszemü Athéna:

Égből én haragod jöttem csendíteni, hogyha

Engedsz, külde kedég istenné szépkeblü Héra,

Mindenitek szívből kedvelvén, s gondosan óván.

Ám tégy félre viszályt, és kardot vonni se készűlj,

És csak szókat eressz, mint fog történni, szitokra;

Mert ime megmondom, s bé fog teljesedni bizonnyal.

Háromszorta lesz e kár pótoltatva tenéked

Fényes ajándékkal, de te szűnjél és nekem engedj.

Néki felelvén igy szólott gyorslábu Achillevs:

Istenné, szükség szavatok tisztelve követnem,

Ámbár telve haraggal szívem, minthogy ez így jobb,

Isten után ki hajol, hamarabb hallgatja meg őtet.

Mond, s az ezüstös markolatot megnyomta kezével,

S hátra hüvelybe löké nagy kardját s hajla szavára

Pallas Athénának, melyre ez felszáll vala Olympra

Pajzsrázó Zevs házaiba, más égi lakókhoz.

134

Költemények

S magzata Pelevsnek tüstént ily durva szavakkal

Atrídot megszólítá s nem múlta haragját:

Bortömlő, birvád kutyaszemmel s szarvasi szívvel,

Sem valaha a néppel felfegyverkezned az harcra,

Sem görögöknek jobbjaival soha lesre kimenned

Nem mertél, mert ez szemeidben látszik halálnak.

Jobb sokkal görögök széles sergébe kezéből

Annak ajándékát, ha ki ellentszóla kivenned,

Népnyúzó fejedelm, mert asszonyi népet igazgatsz.

És bizony Atríd most legutolszor tész vala szégyent.

És ime megmondom, s eskem magas esket előtted

E pálcán, levelet mely nem fog termeni s ágat

Többé, s minthogy elébb gyökerét a bérceken hagyta

Nem zöldűl ki, mivel környűl letarolta vaseszköz

Héját és leveleit, s görögöknek magzati mostan

Bírálván kezöken tartják, kik szorgosan óvják

Zevsnek törvényit: s magas esk leszen ez neked: - egykor

Fogják magzati a görögöknek ohajtani Achillevst

Mindnyájan, te pedig bár búsúlt, adni segédet

Nem tudsz, majd ha sokan gyilokló Hektornak alatta,

Hullanak haldokván, te pedig benn szíved emészted

Bosszongvád, görögök legerősbjét mert legyaláztad.

Mond Pélíd, s ekkor pálcáját földre hajítá,

A kirakottat aranykapcsokkal, s ő maga félreűlt.

Atríd más félen bosszong vala; s fölkele Nestor

A nyájasszavu, ékes szószólója Pülosnak,

Akinek ajkairól édesb hang foly vala méznél.

És már két kor alatt folyvást értelmes halandók

Holtanak el, kik elébb véle együtt nőttenek, éltek

Nagynevü Pűlosban s most harmadik ízig igazgat,

Nékiek aki okosan elkezde beszélnie mondván:

Istenek hajh! mily szörnyü keserv görögökre borúla,

Mint örvend Priamos, s Priamosnak gyermeki majdan,

S minden trójaiak szívből mint fognak örűlni

Visszongásaitok megtudván, kik danaok közt

Vagytok elől harcban, kik vagytok előre tanácsban.

Higgyetek énnékem, kissebbek vagytok idővel

Nálam mindketten; jobbakkal is hajdani korban,

Mint ti, barátkoztam, s becsben tartottanak engem,

Oly höseket mert nem láttam s nem látok ezentúl

Mint Drűás és Peirithoos, nép pásztori, voltak,

Kaineos is és Exadios, s a nagy Polyphémos,

135

Költemények

S Theseos, Aigéios fia, az égi lakókhoz hasonló.

E föld emberi közt legerősbek voltak, erősek

Voltak, erős népen nyertek diadalmat az harcban,

Bérci lakos vadakon, kiket öldöstek vala szörnyen.

És imezek voltak társaim eljőve Pülosból,

Távol határokról, messzünnen mert magok hívtak.

Harcoltam magam is, de velök nem tudna bizonnyal

Földi halandók közt senki is megvívnia mostan.

Mégis eszökbe vevék javalásim, s szómra hajoltak.

Készek hajolni tük is legyetek, mert jobb lesz hajolni.

Ettől, bár tehetős, te se akard elvenni leányát,

S hagyd meg nékie mit görögöknek gyermekitől nyert;

És te se fogj, fia Pélevsnek, vetekedni királynak

Ellene, mert soha még ily tisztet nem nyere sorstól

Kardviselő fejedelm, Zevstől kire szálla dücsőség.

Hogyha vitézb vagy is, és istenné szűlt vala téged,

Ámde hatalmasb ez, mert többeket ér be parancsa.

Átríd, szüntesd bús haragod, s én kérem Achillevst

Félre letenni epés bosszúját, aki vitézűl

Bástya gyanánt szolgál minden görögöknek az harcban.

Néki felelvén így szólonga király Agamemnon:

Mindezeket mondottad, öreg, bölcs szókkal előttünk,

Ámde ezen ember akar mindennek lenni felette,

Mindeneken úr lenni akar, s hódítani mindent,

S minden közt főv lenni, de nem jut el arra, reménylem.

Hogyha vitézlővé tették örök istenek őtet,

Szitkot szórni reánk imezért engednek-e néki?

Félbeszakasztvája őt így szólott isteni Achillevs:

Félénk lenne nevem méltán és semmirekellő,

Engednék ha neked mindenben, akarmire célzasz,

Így másokra parancsolgass, rám nézve ne rendelj

Semmit, nem fogok én, hiszem azt, engedni tenéked,

S mást mondok neked ím, de te jól elmédbe szorítsad:

Kézzel ugyan soha nem fogok én harcolnom ez hölgyért

Véled sem mással, mert vészitek amit adátok.

Ámde egyebem mim még vagyon a gyors barna hajónál

Abból semmit nem viszesz el ragadozva, ha tiltom.

Bár nosza próbáld meg, ezek is hogy eszökbe vehessék:

Barnáló véred tüstént e láncsa körűl foly.

És ezek így egymás ellen küszködve szavakkal

Fölkeltek, s szétfoszla a nép a görbe hajóknál;

És Pélíd tereméhez ugyan s egyforma hajókhoz

136

Költemények

Megy vala Patroklossal s több bajtársival egyben:

Átrídes meg gyors gályát tengerre lehúza,

S húsz evezőt választa belé s feltészi Apollnak

Áldozatát, s hozván Chrüséist a kellemes arcút

Helyhezi rája, vezérűl ment a gondos Odyssevs,

S fölhágván ezek így úszák a szélveszes útat.

Átrídes pedig a népet tisztúlni parancslá.

És tisztúltak azok s szennyeik tengerbe hajíták,

S vittek Apollonnak teljes áldozatúl bemutatván

Ökröket és kecskét tengernek partjai mellett,

És a szag füsttel szállott Uranosra, körítve.

És ugyan a nép közt ezek így folytak: de Agamemnon

Nem tesz félre viszályt Achillevst mellyel fenyegette,

Mert ő Talthübios és Evrübateshez imígy szólt,

Kik héroldi valának s hű szorgalmu cselédi:

Menjetek el Pélevs fia Achillevsnek teremébe

S fogva vezessétek Bríseist a kellemes arcút,

És ha nem adja, magam fogom én elvennem előle

Többekkel menvén, mely lészen néki keservesb.

Szólt vala s elküldé, s rájok fenyegetve beszélett,

S búsan mentek ezek tengernek partjai mellett,

S mürmidonok sátorjaikhoz s gályáikig értek,

Őt pedig a sátor mellett s a barna hajónál

Ülve lelék, s látvája őket nem örűl vala Achillevs.

Félvén álltanak ők, s tisztelvén nézve királyra,

S szólani nem mertek hozzá, sem kérdeni tőle.

Ő pedig észbe vevé dolgaikat, s zenge feléjök:

Üdv ó héroldok, Zevs angyali s emberekéi is:

Erre közelb nem vádolok én mást csak Agamemnont,

Aki bocsát titeket Bríséis lyánynak okáért.

Ám nosza, nagynemü Patrokleis, hozzad ki leányom,

S adjad vinni nekik, s ők fognak lenni bizonyság

És a hajthatlan fejedelmnek előtte: ha ezentúl

Rám szükség leszen a szörnyű veszedelmet elűzni

Másokról...; mert esztelenűl dühöd ez szívében,

És egyszerre nem is tud néznie hátra s előre,

Bátorságban hajók mellett mint vívna görög nép.

Mond vala, s Patroklos kedves társára figyelmez,

S sátorból kihozá Bríseist a kellemes arcút,

S vinniek adá, s mennek görögök gályáihoz ismét.

S kénytelen együtt ment a némberi; s ekkor Achillevs

137

Költemények

Sírván társaitól tüstént külön űle kiválva,

Ősz tenger partján, nézvéje a barna habokba,

S nyújtva kezét kedvelt anyjához esenge sokáig.

Ó anya! hogyha engem rövid életkorra szülél ki,

Kelle dücsőséget legalább, hogy énnekem adjon

Zevs a fenndörgő, s ime most sem engede semmit.

Mert bizony Atríd, a tágas birodalmu Agamemnon

Megbecsmelt, maga mert elvévén bírja jutalmam.

Mond vala könnyezvén, s őtet szent anyja meghallá

Vénűlt atyja körűl tenger mélységiben űlvén,

S gyorsan följöve az ősz tengerből, mint valamely köd,

És ott elleniben űlt nékie könnybe borúltnak,

Megsimogatta azután, s szót szól vala, s megszólítá:

Mit sírsz gyermekem? és szíved mely bánat epeszti?

Mondd ki s ne rejtsd el tőlem azont, hogy ketten is értsük.

Mélyen nyögve hozája így szólt gyorslábu Achillevs:

Van tudtodra, s mivel tudod azt, mért kell lebeszélnem?

Thébéhez jöttünk, szent várába Éetionnak,

És feldúltuk azont, és elhoztunk ide mindent;

És azokat görögöknek gyermeki jól fel is oszták,

S Átrídnak kivevék Chrűseist a kellemes arcút.

Chrűses majdan Apollnak papja, a messzelövőnek,

Páncélos görögök gyors gályáikhoz elére,

Hozván végtelen árt, mellyen megváltsa leányát,

Tartva kezében Apoll lombját, a messzelövőét,

Egyben aranybottal, s minden görögöknek esenge,

Két Atrídáknak de leginkább, népvezetőknek.

S ekkor minden más görögök részére hajoltak,

Kellene is tisztelni papot s elvenni az ajánlást,

Ellenben Agamemnonnak nem tetsze szüvében,

S mocskosan elküldé, s hozzá fenyegetve beszéle.

Bosszangvája az öreg haza tér vala; s őtet Apollon

Esdeklései közt hallá, neki mert vala kedves,

S argosiakra gonosz nyílt külde, a népek azonnal

Hullanak egymást érve, s az isten vesszei zúgtak

A görögök széles seregén mindenfele, nékünk

Zengi jövendőjét, a jósló, messzelövőnek.

Én egyszerre Apollt leg-elő' engesztelni javallom,

Atréionra azután bosszúság szálla, s fölállván

Szót fenyegetve bocsát, mely bételyesedve vagyon már,

Mert azt gyors gályán a barnáló szemü achájok

Küldik Chrűsa felé, s megyen a fejedelmnek ajándék.

Termemből pedig elvezeték héroldok előlem

138

Költemények

Bríséist, adtak kit achájok gyermeki nékem;

Ámde te, hogyha tehetd, kelj védelmére fiadnak,

S menvén égbe felé kérjed Zevst, egykoron hogyha

Vagy szavaiddal jót Zevsnek, vagy műddel okoztál.

Mert téged dicsekedni gyakran házában atyámnak

Hallálak, mikoron mondád, hogy fellegi Zevsről

Égiek közt egyedűl szörnyű veszedelmet elűzél,

Amikoron megkötni akarák már istenek őtet,

Héra, megént Poseidám, meg Pallas Athéna.

Te pedig istenné láncaiból, jőve, kimentéd

Szólítván tüstént a százkezüt a magas égre,

Kit nevez égi sereg Briareosnak, s minden halandók

Aigáionnak, s ez felmúlja erejével atyáját,

Aki tovább Kronion mellé ül vala dicsben örűlvén,

S megborzadtak az istenek is, s már meg se kötözték.

Menj, s neki most említsd ezeket, s térdeit megöleljed,

Hogyha akarand valahogy Trójának vinni segédet,

S a szétvert görögöknek hadát a tengerig űzné,

És az hajókhoz, mind büntetve miatta vezérnek,

S tudja meg Atríd is, tágas birodalmu Agamemnon

Ő vétkét, görögök legerősbjét mert legyalázta.

Néki felelt azután Thétis sok könnyeket öntvén:

Jaj fiam? ó mert mért nevelélek búra kiszűlvém?

S bár az hajók mellett könnyetlen s békesen űlnél,

Mert élted rövid és nem nyúl hosszúra tenéked!

S most hamar elmúló s nyomorúlt is vagy te felette

Mindennek, s ím házaimban balsorsra születtél.

S majd ezigét megyek én magam a hó-lepte Olympra

Villámkedvellő Zevsnek lebeszélni, ha enged,

Te pedig itt ülvéd a gyors evezőjü hajóknál

Bosszankodj görögökre s egészlen szűnj meg az harctól.

Mert Zevs a jámbor saracénokhoz mene tegnap

Vendégségre Oceánba, s az istenek egybe követték,

Tízenkettediken ismétlen feljön Olympra,

S akkoron én azután Zevs ércházába menendek.

És lábaihoz esem, s hiszem őt engednie nékem.

Így mondvája elment, s ottan hagyta vala őtet

Szépövü hölgyéért haragot forralva szüvében,

Akit erővel tőle elvittek. Azonban Odyssevs

Vívén a szent áldozatot Chrűsába jutott el;

És ezek amikoron a mély kikötőbe hatának,

Felszedik a lobogót, s betevék a barna hajóba,

Árbocokat meg hüvelybe vonák kötelekkel eresztvén

139

Költemények

Egyszeriben, s az hajót állásra lapáttal hajíták,

És kiveték a vasmacskát, s tartókhoz akaszták,

És kijövének majd magok is partjára Oceánnak,

És kihozák szent áldozatát a Messzelövőnek,

És kiszállt Chrűseis is a tenger-járta hajóból,

Kit vívéje azután oltárhoz gondos Odyssevs,

Atyjának keziben letevé, s így szóla hozája:

Chrűses! küld engem férfiak fejedelme Agamemnon

Lyányodat elhoznom, s Phoibosnak nyújtanom itt szent

Áldozatot, danaokra hogy engesztelve tekintsen,

Árgosiakra ki most iszonyú fájdalmat ereszte.

Így szólvája kezébe tevé, s az fogja örűlvén

Lyányát a kedvest, s azok oltárjoknak elébe

Állitájak az áldozatot sorjába serényen.

Mosdás lőn azután, a liszteket is fölemelték,

S erre nagyobb hanggal Chrűses kéznyújtva könyörge:

Hallj meg Ezüstíves, te ki Chrűsét védeni szoktad,

S Killát a jeleset, s Tenedosban hatalmmal igazgatsz;

Ennek előtte egykor ha meghallál engem esdeklőt,

Engem ugyan megtiszteltél s görögökre hozál bút,

Mostan is ismétlen nekem e kérésemet add meg:

A danaokról már e szörnyű vészeket űzd el.

Így szólt esdekvén, s ráhallgata Phoibos Apollon!

S hogy már esdektek, s a liszteket is levetették,

Hátra vonák legelébb, s megmetszék és letarolták,

És combjait kiszelék, s környűl hájjal beboríták

Kétszeresen gyűrvén, s rájok nyers húsokat hordtak.

S vagdalt fába az öreg lángot gerjeszte, s piros bort

Önt ki, s az ifjúság tart mellette öthegyü nyársat.

És hogy elégtenek a combok, s a béleket ízlék,

Akkor elaprózták a többit s nyársra vonájak,

S megsütték jelesen, és mind egymásra lehúzták.

És hogy szüntenek a művtől, s szerzettek ebédet,

Öttek, s szívök hiányt nem láta egyforma ebédben.

És hogy az éhség és szomjúság végre lecsendűlt,

Ekkor serlegeket borral koronáztak az ifjak,

S mindennek szétosztogaták kezdvén poharakkal.

Majdan egész nap alatt enyhíték dallal az istent,

Szép dícséreteket görögöknek gyermeki mondván

Zengék Messzehatót, s hallá s szívében örűle,

És mikor elhúnyt volna a nap, lött volna sötétség,

140

Költemények

A gályák kötelékeikhez szendergeni mentek;

És mikor újanszűlve kiszállt a rózsaszin Hajnal,

Vissza megint görögök széles seregéhez eveztek,

S nékik jó szellőt ada messzelövellő Apollon.

S felteszik árbocokat, s lobogóit rája feszítik,

S öblösödik széltől a közbülső lobogó, a zaj

Barnán zúg a deszka körűl, a gálya haladván,

Mely futa hullám közt útját hasogatva keresztűl.

És hogy már görögök széles seregéhez elértek,

Barna hajójokat ők ugyan a szárazra vonájak

Fent az homokra, s gerendákat nyújtának alája,

S elszórták magokat teremeikben és az hajók közt.

Ámde tüzelg, űlvén a gyors evezőjü hajóknál

Nagynemü magzata Pélevsnek gyorslábu Achillevs.

Nem forog hősekkel fényes gyűlésben azóta,

Nem soha az ütközeten, de magában epesztgeti szívét

Ottan vesztegvén; és zajt és harcot ohajta.

Hogy pedig az naptól lőn a kétszerhatod hajnal,

Mentek az istenek is föl Olympra, kik élnek örökké,

Együtt mind, és Zevs legelől; s magzatja parancsát

Thétis nem feledé, s föltűne az tengerhabokból.

És fölszálla korán a terjedt égre s Olympra,

S másoktól külön-űlve lelé mélyhangu Kronídest

Legmagasabb tetején a számos bércü Olympnak.

Néki elejébe leűlt ottan, s térdeit megölelte

Ballal, jobbjával pedig állát fogta szelíden,

S Zevs Kronionhoz imígy szólt, a fejedelmhez, esengvén:

Zevs atya, hogyha egykor jót tettem véled az égben

Szóval vagy művel, nekem a kérésemet add meg:

Tiszteld meg fiamat, ki rövidebb életü minden

Másnál, most pedig őt hősek fejedelme Agamemnon

Megsérté, maga mert elvévén bírja jutalmát:

Ámde dücsőítsd meg te őt mennyei, gondviselő Zevs,

S adj Trójának erőt mindaddig, mígnem achájok

Tisztelik én fiamat, s nevelődik rájta dicsőség.

Mond, s Zevs a felleggyűjtő nem szól vala semmit,

S csendesen űle soká, s Thétis mint térdihez ére

Szűntelen úgy tartá, s könyörög másodszor is újra:

Ám igazán ígérjed meg, s ints helybehagyólag,

Vagy tilts el, mert nincs félelm kebeledben, hogy értsem

Mennyire tiszteletlen vagyok istennék seregökben.

141

Költemények

S felleggyűjtő Zevs neki mélyen, szóla, sohajtván;

Vajmi veszélyes eset, mikor ellenkezni kiszállítsz

Hérával, mert ingerel ő szitkaival olyankor,

Ő pedig oktalan és mindég évődik az égben

Vélem, Trója hadát mondván, hogy védem az harcban.

Ámde te most ismét térj vissza, hogy észre ne végyen

Héra, s ezekre nekem lesz gondom végre hogy hajtsam.

S íme bizonyságúl néked fogok inteni főmmel,

Mert ez legfontosb jeladás éntőlem az égben,

S többé vissza sem is vehető, s nem csalfa az igéret,

S félbe sem is maradó, ha mire én fogok inteni főmmel.

Mond, és barna szemöldeivel hunyoríta Kroníon,

S ambroziás haja fellebbent volt a fejedelmnek

Homloka szent bércén, s megrendíté a nagy Olympot.

S így tanakodván ők szétmentenek, és az ugyan majd

Fényes Olymposról a mély tengerbe leszálla:

Zevs pedig háza felé, s mind egyre felálltak az égiek

Székeikből atyjoknak elébe, és senki sem is mert

Várni megérkeztére, de mind fölkeltek előtte.

S ottan ő ugyanígy székébe fölűle, de Héra

Tudta szüvét, látván vele mint közlötte tanácsit

Thétis az hólábú, deli lyánya a tengeri vénnek,

S mindjárt Zevs Kroniont megszólította szitokkal:

Véled mely isten, te csalárd, közlötte tanácsit?

Van neked, éntőlem távozván, kedved örökké

Rejtegetett dolgot végezned, sem soha nékem

Készen nem mondasz egy igét is, mely van eszödben.

Néki felelt azután a földnek is, égnek is atyja:

Héra, te hogy nékem minden szándékimat értsed

Azt ne reméld, mert lenne nehéz neked is, noha nőm vagy,

És ha mit illendő lesz tudnod, senki bizonnyal

Isten sem fogja azt hamarább megtudni, sem ember.

Ámde miket külön égiektől végezni akarandok,

Egyenként azokat te ne kérdezzed, s ne feszengesd.

Néki felelt azután fenséges nagyszemü Héra:

Rettenetes Kronides, mely mondás jőve ki szádból?

S semmit elébb éppen nem kérdék s nem feszegettem,

S nagy bátran tanakodj, ha miket fog szíved akarni,

Most pedig elmémben félek, hogy eláltata téged

Thétis az hólábú, deli lyánya a tengeri vénnek,

Mert, eljőve korán, melléd ült, s térded ölelte,

142

Költemények

S nékie kérését, vélem, megadád, hogy Achillevst

Tisztelnéd, s hoznál görögökre halált az hajóknál.

S felleggyűjtő Zevs így szól vala néki felelvén:

Jámbor, szüntelenűl gyanakodvád nézesz utánam,

Semmire azért mégis nem fogsz te mehetni, s szüvemtől

Inkább messze leszesz, s leszen az rád nézve keservesb.

És ha ez úgy vagyon is, én azt úgy lennie ohajtom.

Most pedig űlj hallgatva, s tanúlj engedni szavamnak,

Oltalmat netalán egy isten is adni ne tudjon

Jőve közelb, ha reád karjaim hatalommal eresztem.

Mond, s megfélemedett fenséges nagyszemü Héra,

És hallgatva megűlt mélyen keseredve szüvében.

Felnyögtek Zevs sátoriban az olympi lakók is,

S erre Hephaistos a művész így kezde beszélni:

Kedves anyája amin megörűljön, szépkeblü Héra:

Vajmi veszélyes eset leszen az, s már tűrni sem illő,

Hogy ti halandók kedvéért visszongtok ezenképp,

S lármát égiek közt indíttok s semmi gyönyört már

Nem szerez a kívánt lakadalm, mert győze gonoszság.

És én intem anyámat ugyan, bár tudja magától:

Járjon kedvvel atyám Kronides környűl, nehogy ismét

Szitkot szórjon atyám s lakozásunk öszvezavarja:

Mert ha akarand, mindent az olymposi menydörögő Zevs

Feldönt székeiből, mivel ő hatalomban elől áll;

Ámde te csendítsd őt kérlelvén nyájas igékkel,

S engesztelve leszen tüstént a mennyei hozzánk.

Így mondá vala s fölkelvén a két fülü kelyhet

Kedves anyája kezébe tevé, s így szóla feléje:

Tűrjed anyám, s szenvedjed el ezt, noha búban epedve,

Hogy ne legyen szükség vereséged látni szemeimmel

Bár kedveltnek, s nem vihetek, noha fájlalom, akkor

Oltalmat, mert állni nehéz az Olympinak ellent.

Máskor is engem már segedelmet vinnem igyekszőt

Fogván lábaimat lehajít vala az égi küszöbről,

És az nap mindig vitetém, s mikor a nap elhúnya,

Lemnosban lebukám, s szellem csak alig vala bennem.

S lemnosi férfiak ott rám a lebukottra vigyáztak.

Monda; mosolyga pedig istenné szépkeblü Héra,

És mosolyogva fogá a kelyhet magzatja kezéből;

Ő pedig erre ügyesen minden más égi lakóknak

Tölt édes nektárt mervén a serleg öbléből,

143

Költemények

S végetlen nevetés támadt fel az égi seregben,

Látván Hephaistost mint jár vala szolgálgatván.

És ezek így lakozának ugyan mígnem lehanyatlott

A nap, s szívök hiányt nem láta egyforma ebédben,

Sem gyönyörű lantban, mellyet tartott vala Apollon,

S Múzsákban, kellő hanggal kik váltva daloltak.

Hogy pedig a napnak súgárzó fénye hanyatlék,

Ők ugyan egyenként haza nyúgodalomra menének

Mely helyen egyenként palotákat nagynevü sánta

Hephaistos gyakorolt kézzel nekik alkota rendben;

Zevs pedig, a villámszóró, nyoszolyája felé ment,

Hol szunnyadni szokott, mikor édes álom ered rá,

Ott feküdött fölhágva reá, s vele szépkeblü Héra.

Második ének

S a több égi lakók és hadviselő lovaghősek

Nyugtak egész éjjel; csak Zevstől fut vala az alvás,

Mert neki gondjai közt hánykódik szíve, Achillevst mint

Tisztelje, és hozzon görögökre halált a hajóknál.

S nékie lelkébenn e szándék tetsze leginkább:

Hős Agamemnonnak gonosz álmot küldjön elébe,

S azt megszólítván szárnyalló szókat imígy ejt:

Menj gonosz Álom, eredj gályáihoz a görögöknek,

És Atríd Agamemnonnak teremébe leszállvád

Mindeneket nagy hüven lebeszélj mint tartja parancsom:

Üstökös argosiak, hogy fegyverkezzenek, intsd őt,

S gyorsan, mert népes várát meg fogja ma venni

Trójának, mert nem vetekednek többet Olympon

Istenek egymás közt, mivel őket végre meghajtá

Héra könyörgéssel; s Trójára veszélyek erednek.

Így szólt. Méne pediglen az Álom, hogy érti parancsát,

S hirtelen eljuta gyors gályáihoz a görögöknek.

S ment Agamemnonra, őt pedig elszunnyadva találá

Termén, s ambroziás álom vala ömölve körűlte.

S álla fejéhez majd, Nélevs szültjéhez hasonló,

Nestorhoz, más vének előtt kire néz Agamemnon.

Őtet hasonlítván, így szól vala az isteni Álom:

144

Költemények

Szunnyadsz harcviselő lovag Atrevs gyermeke: nem kell

Bölcs embernek egész éjét szunnyadni keresztűl,

Akire bízattak népek s vagyon annyira gondja.

Most pedig ím halljad: Zevsnek jövök angyala hozzád,

Aki reád, távol lévén, gondot visel és szán.

Üstökös argosiak hogy fegyverkezzenek, intett,

S gyorsan, mert népes várát megvenni fogod ma

Trójának, mert nem vetekednek többet Olympon

Istenek egymás közt, mivel őket végre meghajtá

Héra könyörgéssel: s Trójára veszélyek erednek

Zevstől, ámde te tartsd elmédben, s el ne feledjed

E szavakat, mikoron felereszt a kellemes Álom.

Így mondvája elment, s ottan hagyta vala őtet,

Gondolatot, mely végre nem ér, forralva keblében,

Mert hiszi, hogy Priamos várát megvészi azon nap,

Értetlen! s nem tudta amit Zevs tennie készült.

Mert vala szerzendő fájdalmakat is, zokogást is

Trójaiaknak s a danaoknak az ütközetekben.

S fölkele az álomból, s elömölt a mennyei szózat,

Űlt azután egyenest, föl is öltéje a puha dolmányt

A gyönyörűt, újat, azután rá vészi palástját,

Fényes lábai alá majdan fűz ékes sarúkat,

S válla körűl felfüggeszté kardját, az ezüstöst,

S fölveszi pálcáját az ősit, mindenha megállót:

Azzal páncélos görögök gályáihoz indúlt.

S már a Hajnal ugyan fölszállott a nagy Olympra,

Hirdetvén reggelt Zevsnek, s több égi lakóknak.

Ő pedig a hangos szavu héroldokra parancsol,

Üstökös argosiak seregét gyűlésre hogy hívják;

És hívták, s nagy gyorsan azok fölgyűlnek azonnal.

S a bölcs vénekkel legelőszer is űle tanácsot

Nestori gályáján Pűlos-nemzette királynak,

S őket felgyűjtvén okosan intézi tanácsát:

Kedvesim halljátok, jött álmomba isteni látás

Ambroziás éjjel, s Nestorral volt vala egészlen

Arcra és nagyságra és termetre egyforma leginkább.

S álla fejemhez majd, s hozzám így szól vala mondván:

Szunnyadsz harcviselő lovag Atrevs gyermeke? nem kell

Bölcs embernek egész éjet szunnyadni keresztűl,

Akire bízattak népek, s vagyon annyira gondja.

Most pedig ím halljad: Zevsnek jövök angyala hozzád,

Aki reád, távol lévén, gondot visel és szán,

145

Költemények

Üstökös argosiak hogy fegyverkezzenek, intett,

S gyorsan, mert népes várát megvenni fogod ma

Trójának, mert nem vetekednek többet Olympon

Istenek egymás közt, mivel őket végre meghajtá

Héra könyörgéssel, s Trójára veszélyek erednek

Zevstől, ámde te tartsd elmédben. És hogy imígy szólt,

Elmene szárnyalván, s engem fölereszt vala az Álom.

Rajta tehát, ha görög fiakat fegyverbe tehetnők,

S én próbálom elébb szóval, meddigre szabad lesz,

S görbe hajóikkal gyorsan hazafutniok intem,

Tartóztassátok ti meg erre s amarra szavakkal.

Ő ugyanígy szólván lebocsátkozik, erre fölállott

Nestor, ki fövenyes Pűlosnak volt fejedelme,

Nékiek aki okosan elkezde beszélnie mondván:

Kedvesim argosiak vezetőik s gondviselőik!

E látást görögök közzűl más hogyha beszélné,

Azt neki nem hinnők s fognók ítélni hazugnak,

S most az látta ki elől seregekben lenni dücsekszik:

Rajta tehát, ha görög fiakat fegyverbe tehetnők.

Ő ugyanígy mondvája, tanácsból kezde kimenni,

S fölkeltek s fogadák miket a nép őre beszélett.

Kardviselő fejedelmek s a nép erre kizúdúlt,

És valamintha rakásra tolúlt méh rajjai jőnek

Szüntelen új számban érkezvén öblös üregből,

S a kikelet violái körűl röppenve gerézdként

Erre röpűlnek ezek vígan és mások amarra:

Így jöttek most a gályáktól és teremekből,

A mély partok előtt imezeknek rajjai sorban

Sergenként gyűlésre, s közöttök gerjedez a hír,

Menni tüzelgetvén őket, s ezek öszvetolúltak,

És zajog a gyűlés, rengett a föld is alattok

Űlvén a népek, s lőn lárma, s kilenc héroldok

Ordítván őket csendítgetik, hogyha zajoktól

Megszünnének Zevs-táplálta királyokat hallván.

Bajjal elűlt a nép, s székeikben csendbe maradtak

Szűnve kiáltástól, föl is álla király Agamemnon

Tartva botot, mellyet Héphaistos szerze csinálván,

És Héphaistos ugyan ada Zevs Kronion fejedelmnek,

S majdan Zevs Kronion azt Argos-ölőnek ajánlá,

S Herméjas fejedelm lovagló Pélopsnak adotta,

És Pélops ismét adá Atrevsnek, népek urának,

S Atrevs hagyta, midőn megholt, sok nyáju Thüestre,

S végre Thüest Agamemnonnak hordozni hagyája,

146

Költemények

Sok szigeteknek egész Argossal hogy adna parancsot,

S erre nehézkedvén szárnyalló szókat imígy ejt:

Kedvesim, hős danaok, bátor szolgái Aresnek!

Engem Zevs Kronides terhes kínokba merített,

A kegyetlen, ki elébb biztatvája inte javallást,

Ílion erős várát földúlva, hogy érek honomba.

S íme gonosz fortélyt gondolt, s Argosba parancsol

Dücstelenűl térnem, mikoron sok népem elhullott.

Így fog ez hát kegyetlen Zevsnek már lennie kedves,

Számos váraknak koronáját porba ki dönté,

És döntendi ezután, mert néki hatalma temérdek.

Mert leszen ezt még a maradéknak is hallani szégyen,

Ekként ennyi s ilyen népét görögöknek hiába

Végre nemért harcot harcolnia s küzdeni hadban

Kissebb számu sereggel, s nem látszik sehol is vég.

S bátor akarnánk is görögök mink s trójok is együtt

Hűven kötve szövetséget mind számba vevődni,

S Trója megolvasná valahány polgárai vagynak,

Mink görögök pediglen tizedekre fölosztva megállnánk,

S trójaiak közzűl kit kit bortölteni vennénk,

Sok tizedekre bizony nem fogna maradni pohárnok.

Annyira többeknek bizonyítom Achája szülöttit

Trójaiaknál, kik várban laknak, de segítők,

Kopjatörő hősek, jöttek vala számos helyekről,

S ellenem állnak ezek nagy hatalmmal, s bátor akarjam

Íliont, a népes várat megvívni, nem hagynak.

S nagy Zevsnek már íme kilenc esztendei töltek,

S rothad már a gályafenék, s köteléki bomolnak,

És kedves nejeink együtt csecsemő fiainkkal

Ülnek várva reánk otthon, a munka pediglen

El nem végeztetve vagyon, mellyért ide jöttünk.

Most nosza, mint mondom, mindnyájan szómra hajoljunk,

S fussunk gályákkal szeretett földére honunknak,

Mert tágas Tróját nem fogják vívni meg immár.

Szól vala s fölbuzdúlt szívök kebelökben azoknak,

Mind az egész nép közt, kik előtt fortélya titok volt.

S mozgott a sokaság, mint nagy hullámi mozognak

Íkari tengernek, mikor Evrossal Notos együtt

Zevs atya fellegiből kirohanván öszvezavarja;

S mint a sűrü vetést Zephyros mozgatja, ha jővén

Rádől hirtelenűl, s végig zúg lenge kalászin:

Így mozgott mind e sokaság, és lárma-zajogva

Zúdúlnak gályáikhoz, s láboknak alóla

147

Költemények

Kél a por fölverve, s az egy a másikat inté

Fogni hajót, és a széles tengerre lehúzni,

Árkaikat megtisztíták, s lármájok eget vert

Síetvén, s kivonák a polcot alóla hajóknak.

S ekkor achájoknak véletlen lesz vala tértök,

Héra ha Palláshoz nem szólott volna beszéddel:

Ó jaj, pajzsrázó Zevsnek magzatja, komoly szűz,

Így fognak haza hát szeretett földére honoknak

Futniok argosiak tengernek szélveszes hátán?

És Priamosnak imitt hagyják, s a trójai népnek

Argosi szép Helenát, ki miatt sok achájok elhulltak

Trójánál, szeretett földétől messze honoknak?

Ámde te páncélzott görögök seregéhez eredj most,

S minden férfiakat tartóztass enyhe szavaiddal,

És tengerre ne hagyd evezős gályáikat húzni.

Szólt, s nem mond ellent istenné kékszemü Athéna,

S bérceiről jön Olymposnak lerohanva miként nyíl,

S hirtelen eljuta gyors gályáihoz a görögöknek,

Megleli majd Odyssevst, ki tanácsban Zevssel egyenlő,

Állvát, s ő hozzá nem nyúlt, a barna hajóhoz,

Mert neki szívét és lelkét elfogta keserve,

S állva közel mellé megszólalt kékszemü Athéna:

Nagynemü Láertes fia, sok-fortélyos Odyssevs,

Így fogtok szeretett honotok földére tehát már

Futnotok a jól bépadozott gályákba rohanván,

És Priamosnak imígy hagyjátok s trójai népnek

Argosi szép Helenát, ki miatt sok achájok elhulltak

Trójánál, szeretett földétől messze honoknak?

Ámde te most görögök seregéhez eredve ne késsél,

S minden férfiakat tartóztass enyhe szavaiddal,

És tengerre ne hagyd evezős gályáikat húzni.

Szólt, s ez az istenné zengő szózatjait érti,

S indúlt futni, s lehányta leplét, és azt fölemelte

Hérold Evrübates, őtet ki követte nyomában.

S őmaga járúlván Atríd Agamemnon elébe,

Elveszi pálcáját, az ösit, mindenha megállót,

S azzal páncélos görögök gályáihoz indúlt.

És ha királyra talált valahol, s főrendü személyre,

Hozzá fordúlván tartóztatja enyhe szavakkal:

148

Költemények

Jámbor, gyáva gyanánt illetlen félni tenéked,

Sőt űlj el, több népeket is csendíts le viszontag.

Mert jól nem tudod azt, mi van Atrídesnek eszében,

Most kísérti, de majd megbünteti Achája szülöttit,

Mert nem mindnyájan figyelők, mit szóla tanácsban,

S bosszongvája talán gonoszat tesz Achája szülöttin,

És bosszúja nehéz a Zevs-táplálta királynak,

S tisztét isten adá, s kedvelli őt gondviselő Zevs.

Hogyha pedig látott s lármázva talála közembert,

Azt pálcájával megüté, s dorgálta beszéddel:

Jámbor, csendesen űlj, s más mondására figyelmezz,

Aki különb nálad, te pediglen gyáva s erőtlen

Sem soha gyűlésben nem jöttél számba, sem harcon,

És nem is űltünk itt kormányon minden achájok:

Nem szűl jót a sokfejüség, egy légyen az első,

Egy fejedelm, fondor Krónos magzatja kinek nyújt

Pálcát és törvényt, hogy mások uralva tekintsék.

Így igazítja vezérkedvén a népet; az újra

Gyűléstenni rohant gályáktól és teremekből,

Zúgván, mint zajogó tenger hullámai zúgnak

Mély part elleniben, s Oceánnak térvize harsong.

S mások elűltek ugyan, s székeikben csendben maradtak,

Még egyedűl Thersít szernélkűl csenge szavával,

Csíntalan és számos szavakat kitanúla, királyok

Ellen hogy oktalanúl, s illetlen vívjon azokkal,

Csak, hogy az árgosi nép rajtok nevetésre fakadjon.

S Ílion alá szállott hősek seregébe legundokb,

Kancsal volt, s egy lábra hibás, és vállai néki

Púposak, és mellére vonók, koponyája felülről

Éles volt, s hajszálaival ritkán vala hintve.

S leggyűlőletesebb Achillevsnek volt s Odyssevsnek,

Akiket ingerlett; s Agamemnont illeti most már

Élesen ordítván mocskokkal, achájok azért rá

Szörnyen bosszongtak, s haragos tűz forra keblökben.

Ő hát fennhangon Agamemnont szidja beszéddel:

Atríd, újra miért panaszolsz, s minek érzed hiányát?

Érc tömi sátoridat, s választott számtalan hölgyek

Vagynak sátoraid beljén, neked akiket adtunk

Mink görögök legelől, valamely várost ha kivívánk.

Avvagy arany kell még, mit Trója lovagjai közzül

Ílionból valamelyk, fia váltságára, kihozzon,

149

Költemények

Akit is én vezetek láncon vagy más görög hozzád?

Vagy fiatalka leány, hogy véle szerelmbe vegyűlhess,

S akit tenmagad eltartóztass? Ámde nem illik,

Fő lévéd, bal sorsra útasítnod Achája szülöttit.

Ó gyávák, szátyár achájai nők, nem achívok!

Térjünk gályákkal haza most, és hagyjuk emezt itt

Számos ajándékit megemészteni Trója határin,

S tudja meg, hogyha segéd tőlünk jön-e néki, vagy is nem?

És im Achillevst is mostan, a nála vitézb hőst,

Megsérté, maga mert elvévén bírja jutalmát!

Ámde nem űl méreg Pélid kebelébe, de lassú:

Másként Atríd most legutolszor tesz vala szégyent.

Így szólt, mocskolvája a nép őrjét Agamemnont

Thersít, és gyorsan jelen áll vala az isteni Odyssevs,

S rá komoran nézvén hozzá dorgálva beszélett:

Thersít! gondatlan fecsegő, noha nagyszavu szónok,

Szűnjél meg, s ne pörölj egyedűl fejedelmeid ellen.

Mert hiszem én, nálad nincs rosszabb ember azok közt

Ílion alá valakik Atríddal jöttenek együtt.

A fejedelmeket hát, ne beszélj, hordozva szabadban,

Szitkokat is ne boríts rájok, haza térni se készűlj.

Mert nem is értjük meg jól, mint fog ezen dolog esni,

Jól-é vagy gonoszúl térünk meg Achája szülötti?

Mégis im űlsz Atríd Agamemnon népek urára

Szitkot szórva, miért őnéki nagyon sokat adtak

Hős danaok, te pedig lármázsz ingerlve mocsokkal,

Ámde ime megmondom, s leszen az teljesítve bizonnyal,

Hogyha megént lellek dühödésben, mint ime most is,

Bár soha vállai közt ne legyen feje többet Odyssnek,

Bár soha Telemakhos atyjának senki ne hívjon,

Téged ha megfogván nem húzogatom le ruháid,

Lepled, s a dalmányt, s mellyek födezik be szemérmed,

S tenmagadat sírvád a gyors gályákhoz eresztlek,

Szörnyü csapásokkal vervén ki a nép seregéből.

Így mond, s pálcával hátát megüté vala s vállait,

S görbedezett Thersít, s zápor könny omla szeméből,

És vérző kelevény támadt föl nékie hátán

A nagy aranybottól, s félre űl vala s megfélemlett,

S éktelenűl nézvén nyögdelve törölgeti könnyét,

S többiek édesden, szomorúk bár, rajta nevettek,

És valaki így szólott másik közelére tekintvén:

150

Költemények

Ó, sokezer dolgot jelesen vitt véghez Odyssevs,

Kezdve derék fortélyt s rendelvéje a hadi népet,

S argosiak közt most legjobbat téve bizonnyal,

Megzabolázta hogy e káromlót durva szaváért.

Újra megént őtet nem készti szilaj heve többé

Mocskot-hozó szókkal fölszállni királyok elébe.

Így szólt a sokaság, s Odyssevs a várakat ontó

Fölkele tartva botot, s mellette a kékszemü Pallás

Héroldnak látszva a népet csendűlni parancslá;

Együtt, hogy görögök legelőlsők és legutólsók

Hallgatnák szavait s vetnék is fontra tanácsát.

Nékiek aki okosan elkezde beszélnie mondván:

Atrídes, téged, fejedelm, im akarna görög nép

Minden halandóknál undokbbá tennie mostan,

S nem teljesítik igéretöket, neked amit igértek,

Lónevelö Árgosból kísérvén téged ez helyre,

Ílion erős várát földúlva, hogy érnek honokba.

Mert mint gyönge pulyák, s mint özvegy némberi búsan

Jajganak egymás közt óhajtván térni honokba.

Ámde nehéz az is, elkeseredten térni honába.

S bár valaki egy hónap legyen is távozva nejétől,

Bánkódva űl a barna hajón, ha azt messze határban

Téli vihar, s zavaros tenger hullámai tartják,

S nékünk íme kilenc év forgott már el azolta

Itten míg lakozunk: nem haragszom azért, hogy achájok

Bánatot érzenek a gályáknál, ámde gyalázat

Itten várni soká s üresen fordúlni hazánkba.

Tűrjünk kedveseim, s várjunk kis időre, hogy értsük

Kalchás ha minekünk igazat jóslott-e, vagy is nem?

Mert jól tudjuk azont elménkben, mind ti tanúim

Vagytok, halált, a sors kiket el nem nyom vala, hozván

Tegnap s tegnapelőtt, mikoron Avlisba hajóink

Fölgyűltek, Trójára veszélyt s Priamosra vivéjek,

S mink körül a víznél szent oltárunknak előtte

Megtöttük teljes áldozatunk az olympi lakóknak

Szép platan árnyában, honnan folya tiszta patakzat.

S nagy jel tűne föl ott: Egy sárkány, verhenyeg háttal

Rettenetes, s mellyet Zevs önmaga külde világra,

Csúsza ki az oltárból, s platanushoz méne rohanván,

S voltanak ott csirkéi verébnek, gyönge szülöttek,

Legmagasabb ágon lombjoknak alatta remegve,

Nyolcan, s kílenced az anya amely szűlte szülöttit,

És amaz ottann e sipogókat evé vala szörnyen,

151

Költemények

S anyjok körbe röpűlt szomorongva szerette szülöttin,

S ezt is, az őrjöngőt, szárnyán megfogta ragadván,

És hogy imígy felfalta veréb fiait, s velek őtet,

Ekkor az istenség, ki elküldé, tette csudának

Mert fondor Krónos fia változtatta sziklává,

Mink pedig állottunk bámulva minő dolog esnék.

Így jöve hát nékünk csuda látvány áldozatinkba.

S Kalchás egyszeribe azután mond zengve jövendőt:

Üstökös árgosiak! mérett némúltatok így el?

Nékünk küldi emezen nagy látványt gondviselő Zevs,

E későt s későre telőt, s dücse nem vesz el ennek

Amint ez fölfalta veréb fiait s velek őtet,

Nyolcat s kílenced az anya amely szűlte szülöttit:

Így mi kilenc évig viselünk majd harcokat ottan,

És tizeden rontunk az erős épűletü várba.

S ő ugyanígy szólott, s ezek ím teljesednek is immár.

Ám nosza; jólsaruzott görögök, mindöszve maradjunk

Itten, míg Priamos nagy várát megveszi népünk.

Monda, s sikólta nagyon a nép, s zúgtak vala környűl

Rettenetest a hajók zajgó görögöknek alattok,

Isteni Odyssevsnek készen dícsérve beszédét.

Nestor ezekre megint, a tiszteletes lovag, így szólt:

Haj szégyen, mert gyenge fiúk módjára beszéltek,

Kik hadi munkákat még nem forgatnak eszökben!

Szerződésink már s eskeink hova tűnnek előlünk?

Gondjai hőseknek s szándékai semmibe hulltak,

S bornál tett fogadás s kezadásink, mikbe remélénk,

Mert ím hasztalanúl versengünk, s semmifele útat

Nincsen erőnk, itten sok időt múlatva, találni.

Te pedig, Atríd, most meg nem rendűlve szüvedben,

Mint ezelőtt, görögök seregét harcokra vezéreld,

S hagyd azon egy s kettőt sorvadnia, kik görögöktől

Félre tanácskoznak (de nem érnek célra bizonnyal),

Térnénk mink hogy elébb haza, mint sem tudni lehetne

Csalfa-e pajzsrázó Zevsnek megigérte, vagy is nem?

Mert mondom, Kronion minekünk hunyoríta javallást

Még az nap, mikoron gyors gályáikra fölhágtak

Árgosiak balsorssal halált Trójára vivéjek,

Jobbfele dördűlvén, kívánt jelt nyújtva minékünk.

Senki tehát addig ne siessen térni honába,

Mígnem mindenegy hál a trójai nőknek ölökben,

És Helena elszöktét s könyeit megtorlani fogta.

S hogyha ki szörnyűképp akarand megtérni honába,

152

Költemények

Nyúljon bár a gyors evezőjű barna hajóhoz,

Minden mások előtt, hogy halál s végnyúgalom érje.

Ámde, király, magad is gondoskodj, másra is hallgass.

Nem leszen a mondás sükeretlen, mellyet ereszt szám:

Válaszd hőseidet nemzetre s szakaszra, Agamemnon,

Hogy nemzet nemnek, szakasz álljon védre szakasznak;

S így ha teszesz mostan, s engednek néked achájok.

Tudni fogod ki legyen fővek közt gyáva, ki nép közt,

És ki vitéz, mert így fognak harcolni magokban;

S tudni, ha sors ellenkezik-e földúlnod ezen várt,

Vagy puha férfiaknak járatlanságok a harcban.

Néki felelvén így szólonga király Agamemnon:

Ó, te tanácsban, öreg fölmúlod Achája szülöttit,

És bár Zevs atya, meg Pallás, meg Phoibos Apollon!

Nékem achájok közt illyen tíz lenne tanácslóm,

Így csakhamar Priamos fejedelmnek vára lerogynék

Minn kezeink által kivivatva és földre borúlva,

Ámde nekem Zevs a pajzsrázó szerze keservet,

Hasztalanúl engem ki viszályra s pörökre vezérel.

Most is im én s Achillevs vetekedtünk, lyánynak okáért,

Ellen igékkel, s én jővék legelőszer haragra:

És ha kedég együtt végzünk, nem lészen azontúl

Trójának maradása gonosztól, semmi bizonnyal.

Menjetek enni tehát mostan, hogy harcra kiszálljunk,

Mindenegy a dárdát köszörűlje és végye le pajzsát,

S mindenegy adjon elég eledelt gyorslábu lovaknak,

S minden, nézve körűl szekerét, gondoljon a harcra,

Így hogy egész nap alatt bús ütközetekbe forogjunk,

Mert pihenés majdan nem lészen, semmi bizonnyal,

Mígnem az éj jővén elválasztandja tüzünket,

S izzadnak minden mell környűl szíjai majdan

Hősfedező pajzsnak, s a kopján lankadoz a kar:

S izzad mindennek lova szép simaságu szekérben.

És ha kit én külön a harctól veszek észre maradni

Görbe hajók mellett akarót, nem lészen azontúl

Néki lehetséges madaraktól futni s ebektől.

Monda, s sikolta nagyon az árgosi nép: valamint hab

Fölnyúlt partok alatt, mikoron mozgatja sebes szél

Ellenszikla felé, mellyet nem hágy el a hullám.

Bármely szél zuhog is, mikor innen támad s amonnan.

S fölkelvén kirohant, széjjelszóratva hajók közt

S füstöltek teremeik mellett és öttek ebédet.

S más másnak nyújtja áldozatát menny isteni közzül,

153

Költemények

Esdekvén a halált kikerűlni, s veszélyit Aresnek.

Tulkot ajánla kedég hősek fejedelme Agamemnon,

Hízottat s ötödévűt fenhéjzó Kronionnak.

És elhivá tisztes véneit az achái seregnek,

Nestort elsőbenn és Ídomenevs fejedelmet,

Majd azután, a két Ájás s Tűdevs fia voltak,

És Odysevs hatodik, ki tanácsban Zevssel egyenlő.

Önkényt jőve kedég harcokra serény Meneláos,

Mert jól tudta felét mely bánat epeszti szüvében.

S tulkot körbe fogák, a liszteket is fölemelték,

S erre könyörgvén így szólonga király Agamemnon:

Zevs te dücső, te magas, villángzó, mennybeborító!

Nap le ne menjen előbb, se ne szálljon földre sötétség,

Mígnem döntendem palotáját földre Priámnak,

A tűzben lobogót, s kapuit vad lángba borítom,

És kebelén széjjeltépendem a hektori páncélt

Fegyverem élével; s környűl sok társai porba

Arccal omolván, a földet fogaikkal harapják.

Így szólt, s még mostan meg nem hallgatta Kronion.

Áldozatát ugyan elfogadá, de nevelte baját is.

S hogy már esdektek s a liszteket is levetették,

Hátravonák legelébb, megmetszék, és letarolták,

És combjait kiszelék s környűl hájjal beboríták

Kétszeresen gyűrvén s rájok nyers húsokat hordtak,

És ezeket leveletlen hasábfáknál sütögették,

Majd a béleket átszúrván a lángra tevék fel.

És hogy elégtenek a combok, s a béleket ízlék,

Akkor elaprózták a többit s nyársra vonájak,

S megsütték jelesen és mindegymásra lehúzták.

És hogy szűntenek a művtől, s szerzettek ebédet,

Öttek, s szívök hiányt nem láta egyforma ebédben,

És hogy az éhség és szomjúság végre lecsendűlt,

Szólani Nestor ezekre, a tiszteletes lovag, így kezd:

Átrídesz, te dücső, hősek fejedelme, Agamemnon!

Itt az időt ne veszítsük el így, s ne sokára halasszuk

A dolgot, mellyet most isten adott kezeinkbe.

Ám nosza héroldink rézzelpáncélos achájok

Táborokat gyűjtvén hívják a barna hajókhoz,

Mük pediglen járjunk a széles achái hadak közt

Torlottan, hamarább hogy imígy kezdhessük a harcot.

Szólt, s nem mond ellent hősek fejedelme Agamemnon,

S hirtelen az hangosszavu héroldokra parancsol,

154

Költemények

Üstökös árgosiak seregét ütközni hogy hívják.

És hívták, s nagy gyorsan azok fölgyűltek azonnal.

S Atréjon környűl a Zevs-táplálta királyok

Siettek rendet szabván, s a kékszemü Athéna,

Tartva paizst, becseset, agghatlant s el nem enyészőt,

Melyről tiszta arany rojtok függnek vala százan,

Mind gyönyörűn szőttek, s száz tulkot mindenik ére;

Vélek az árgosi nép seregén járdalla keresztűl

Menni tüzelgetvén, s szüvöket felbújtja keblökben

Egyenként szünetlen hogy harcra s hadakra hevűljön,

S nékik a harc tüstént édesb lőn mint haza térni

Öblös hajóikkal szeretett földére honoknak.

S mint az emésztő tűz beborítja a végtelen erdőt

Hegynek bérce felett, s a fény messzére kilátszik:

Így ezek érkezvén, a fény-elömölte rezekről

Súgárzó ragyogás szállott levegőn föl az égre.

S mint mikoron röpeső madarak sok rajjai jővén

Lúdak vagy darvak, vagyis hajlékonynyaku hattyúk

Ázsia pázsitjára Kaüstrios habjai mellett,

Erre s amarra röpűlgetnek, s csattogva zsibongván

Szárnyaikkal, szállongnak alá, s a pázsit is harsog:

Így most e sokaság gályáktól és teremekből

Omla Skamandernek mezejére ki, zúga pediglen

Rettenetest a föld magok és lovaiknak alattok.

S összetolúltanak a fűlepte skamandri virányon

Számtalanok, mint mennyi virág s lomb nő kikeletkor.

És valamint torlott bogarak sok rajjai, mellyek

Pásztori kolnának környében szerte bolyongnak

A kikelet napján, mikoron téj habzik edényben:

Üstökös árgosiak annyin szálltak ki mezőben

Ellene Trójának, földiglen rontani készek.

S mint nyájpásztorok el tudják választani könnyen

Kecskék nyájaikat, legelőn mikor öszvevegyűltek:

Így szedték mostan hadirendekbe erre s amarra

Hadnagyok ím ezeket, s köztök fejedelm Agamemnon

Fenndörögő Zevshez homlokra és szemre hasonló,

Övre meg Áreshez, s mellére Poseidaonhoz.

Mint tulok a csordán legszebb mindennek előtte,

A bika, s több tulkoknak is ő seregökbe kitetszik:

155

Költemények

Zevs is ezenképpen sokakon Atrídot ama nap

Tette kitetszővé, s jelesebbnek minden hőseknél.

Szóljatok ó Múzsák, kik birtok olympi lakokkal,

Istennék vagytok, s jelenálltok s tudva tünéktek

Minden, s mük csupa hírt hallunk, s nincs semmi tudásunk:

Árgosi népnek mely vezetői s vezéri valának?

S a sokaságot nem számlálnám, meg se nevezném,

Nem, bátor tíz száj tíz nyelvvel szólna belőlem,

S hangom alélhatlan, s ércszívem lenne keblemben,

Lyányai pajzsrázó Zevsnek, az olymposi Múzsák

Hogyha nem említnék, kik jöttenek Ílion ellen.

Már a hajónagyokat számítom minden hajókkal.

Hajóknak rendjök avvagy Boiotia

Péneleos boiótok előtt és Léitos álltak,

Arkesiláos is, és Prothoénor is, Klonios is.

S kik Hüriát lakozák, s sziklás Avlisnak határit,

S Skhojnost, Skólost és a sokbércű Eteónost,

Thespeját, s Gráját, s Mükalessos tágas határit,

S kik Harmát lakozák, és Ílesionnal Erüthrát,

S kik bírták Eleont, és Hűlát, meg Peteont is,

Ókaleát, Medeont, az erős épűletü várost,

Kópát s Eutréist .......................................................

S kik Koronéát, meg a fűtermő Haliártost,

S kik Palatája körűl, s kik Glissasban lakozának,

És Hüpothébában, az erős épűletü várban,

A Posidonnak szent Onkhestos szép ligetén is,

S kik lakozák bortermő Arnét, kik újra Midéát,

S Nissát a jeleset, és Anthédont az utolsót.

Ötven hajóval jöttek ezek, s mindeggyik hajóba

Bójótok közzül százhúszan hágtanak ifjak.

Kik pedig Asplédont lakták volt Orkhomenossal,

Askalafos vezeté, meg Jalmen, magzati Aresnek,

Szűlt kiket Astüokhe ...............................................

..................................................................................

..................................................................................

Harminc öblös hajók jőnek vala sorban ezekkel.

S a phokéok előtt Skheidos meg Epistrophos álltak,

Magzati Iphítosnak ..................................................

156

Költemények

Kik birták Kyparisst, s sziklás Pythonnak határit,

S Krissát a jeleset, meg Davlist és Panopéát,

..................................................................................

..................................................................................

..................................................................................

S őket együtt negyven barnáló gálya követte.

..................................................................................

S bójótok mellett bal kéz felé fegyverekeztek.

..................................................................................

..................................................................................

..................................................................................

..................................................................................

S Kynost kik lakozák, Opoest is, Kalliarost is

..................................................................................

..................................................................................

..................................................................................

Lokroknak, kik túl laknak vala szent Evbóján.

És Evbóját kik bírák vala, bátor abások,

S Khalkist s Eiretriát, és a bortermő Istiáját,

S tengeri Kérinthost, s Díosnak fellegi várát,

..................................................................................

..................................................................................

..................................................................................

..................................................................................

..................................................................................

Ellenség kebelén a páncélt verni keresztűl.

S őtet együtt negyven barnáló gálya követte.

Kik meg Athént bírták, az erős épűletü várost

.................................................. kit hajdan Athéna, Zevsnek lyánya nevelt (szűlé meg az életadó föld)

..................................................................................

Harmadik ének

S rendbe hogy állt mind a két fél vezetőivel egyben,

Trójok elindúltak zúgva és kiabálva madárként.

Zúgások valamint történ darvaknak az égen,

Mellyek futván a telet és a fellegi záport,

Ókeanos hullámi felett ők zúgva röpűlnek.

Pygmai férjfiaknak vívén veszedelmet halállal,

És ők a levegőn imigyen gonosz harcokat hoznak.

157

Költemények

Csenddel méne kedég a bátor achájai hősnép,

Kölcsönösen égvén egymásnak vinni segédet.

És valamint ha Notos ködöt önt bércére hegyeknek,

Pásztor előtt szomorút, tolvajnak jobbat az éjnél,

S addig lát ember követ ameddigre hajíthat:

Így ezek érkezvén láboknak alóla kavargó

Por kele föl, s a tért nagy hirtelen általhaladták.

S hogy közeledtek már egymásnak igy ellene jővén,

Trójok előrendjökben Alexandros vala az ékes,

Párdtakarót vállain és görbült íveket hordván,

S szablyát, ő meg két ércből veretett hegyü láncsát

Villogatott, s az árgosi nép minden legerősbjét,

Ellene hogy kegyetlen harcban tusakodjanak, hívá.

S őtet hogy észbevevé csatakedvelő Meneláos

Lépdelvén nagyokat jőni a sokaságnak előtte,

Mint megörűlt nagy testre midőn bukkant az oroszlány

Lelvén vagy gyönyörű szarvast vagyis erdei kecskét

Éhezvén, s fölfalja mohón, ám jóllehet őtet

Üldözik is gyorslábu kutyák s fiatalka vadászok:

Így megörűlt Meneláos Alexandrost hogy az ékest

Látta szemével, mert hiszi bosszút rajta fog állni,

S fegyveresen mindjárt szekeréből földre leugrott.

S őtet hogy észre vevé Paris, a szép arcu, kitűnni

A csatarendek előtt, e látás átveri szívét,

S társainak seregökbe vonúl a halált kikerűlvén.

S mint ha ki szemlélvén kígyót, futa visszaszökellve

Bérc ligetin, s tagjait remegés szaladozta keresztűl,

S hátravonódott el, s halványszín fogta be képét:

Most is imígy csúszott dölfös trójoknak hadába

Ékes Alexavdros, Atrevsnek félve szülöttét:

S őt Hektor látvája szidá sok mocskos igével:

Rossz Paris, arcra derék, asszonydühü, csalfa beszédű

És születetlen bár volnál, vagy nőtlen elhalnál,

Azt bizony óhajtnám, s sokkal jobb lenne tenéked,

Mások előtt mint így szégyentárgy lenni s gyalázat.

Üstökös árgosiak mostan bizonyára kacagnak

Lenni derék védnek gondolván, mert neked ékes

Arcod van, de szüvedben tűz, sem semmi erő, nincs

És illyen lévéd a tenger-járta hajóban

158

Költemények

Tengeren átszállván, társaidat gyűjtve rakásra,

Külföld emberivel vegyes, a szép hölgyet elhoztad

Messze határokról, menyöket sok bajnok höseknek,

Kárul atyádnak, s a várnak, s a népnek egészen,

Elleneinknek meg kedvűl, s mocskúl te magadnak.

Várni be nem köllött csatakedvellő Meneláost?

Tudvád milly ember deli nőjét bírod honodban.

Nem használ neked ám citerád s Aphrodít adományi,

Sem hajad és arcád, ha midőn a porba vegyűlendsz.

Ámde nagyon félénk e nép; öltesz vala másként

Kődalmányt e sok gonoszért amellyet okoztál.

Néki viszont így szóla vala Alexander az ékes:

Hektor, minthogy igaz mocskod s nincs ellene igaznak,

Mert teneked, mint bárd, hajtatlan szíved örökké,

Mely áthatja a fát a férfi kezében, ha művel

Gályafalat kihasít, s nehezíti a férfi csapását:

Így lakozik meg nem rendűlő elme kebledben.

.......................................................................................

.......................................................................................

Melyeket ők adnak .......................................................

Most ha pediglen akarsz harcolnom meg hadakoznom,

Űljenek el több trójok ugyan, meg minden achájok,

S engemet a közepen s csatakedvellő Meneláost

.......................................................................................

És ha ki közzűlünk fog győzni és lészen hatalmasb,

Vévén a kincset meg az asszonyt, térjen honába.

És ti ...............................................................................

Lakjatok az holdas Trójában .........................................

Lónevelő .......................................................................

Szóla, s nagyon megörűlt Hektor hallvája beszédét

.......................................................................................

Dárdáját közepén fogván el is űltek azonnal,

S üstökös argosiak sűrűven rája nyilaztak,

S kopjákkal célozva felé meg kővel hajíták,

Ámde kiálta nagyot hősek fejedelme Agamemnon:

Szünjetek árgosiak

.......................................................................................

Egyszeriben ..................................................................

Halljátok tőlem trójok s páncélos achájok ...................

.......................................................................................

.......................................................................................

A fegyvert szépen termékeny földre letenni

Ő pedig a közepen s csatakedvellő Meneláos

159

Költemények

.......................................................................................

És ha ki közzűlök fog győzni és lészen hatalmasb

.......................................................................................

.......................................................................................

1816-1817

VITÉZI ÉNEKEK

Melyek a karvas mellett énekeltetnek

1

Kedves isten! mely nagy csuda

Midőn híres szerb fejedelm Lázár

Küldé vejét Obility Milost

A latinokhoz szedni adókat.

A latinusok szépen elfogadták őt

És úri vendégséggel megvendégelték,

És vezetik őt a fejér templom elejébe

A fejér szent Demeter temploma elejébe

És dicsekednek a latinusi urak:

Nézd, látod-e Milos vezér,

Látod a mi szent Demeter-templomunkat

Mihelyen és mely nagy,

Tinéktek nincsenek ily templomitok.

Milos erre nekik felel:

Ti okosak vagytok latin uraimék,

Okosak vagytok, de bolondul következtettek.

Ha ti látnátok a mi monostorinkat,

A mi híres királyinknak pium legátumaikat

Milyenek és mely nagyok:

Ha látnátok a studenitzai monostort,

Nem messze a novi pazártól;

Látnátok szent György oszlopait

A régi Dezsék palotájok mellett,

Simeon király pium legátumait;

Ha látnátok nem látott csudát:

Fejér Hilendárt a szent hegy közepében,

Pium legátumát szent Szabbának,

És az ő atyjáét Simeonét;

Ha látnátok Zsiccát a Moráva vizénél

160

Költemények

És Iberisnél Caranovca felett;

És Szapottyánt a Raska forrásánál,

Pium legátumát szent Istvánnak,

Előszer koronázott rác királynak;

Ha látnátok a nagy Poprátyot

Zwornik felett Strecsa forrásánál

A kopasz Borogos hegy alatt,

Pium legátumát Vulkán zsupánnak:

Ha látnátok a magos Decsánt

A Fejérvárnál Prizlem mellett,

Legátumát decsáni királynak;

Ha látnátok a legfejérebb Racsát

Szokol mellett, a Drina vize mentében;

Ha látnátok a szép Tronost

Lomnica mellett a Tronos vizénél,

Pium legátumát Jogovity testvéreknek:

Ha látnátok a híres Ravanicát

Dreszavába, Paratyin alatt,

A Ravanica hideg folyójánál,

Pium legátumát a mi urunknak

Híres Lázár fejedelem úrnak;

És a többi szerbus klastromokat;

Ha látnátok és csudálnátok

Milyenek és mely nagyok:

Mi ahhoz képest a ti szent Demeter-templomtok!

És ezt nektek mindjárt keresztülhajtom

Pedig csak kezemből a nehéz buzgánnyal.

De ezt a latinok nem hivék,

Hanem Milossal ők felfogadtak

Ezer sárga aranyban.

Felfogja Milos a nehéz buzogányt,

És feltürköli a fejér kézelőjét,

És imádkozik az igaz istennek:

Engedj meg isten, és fejér templom,

Hogy egyszer rajtad keresztülvethessek,

Nem tereád, hanem rajtad keresztül.

Aztán felsujta a talluképpen könnyü buzogánnyal,

A buzogány elrejtőzött a felhőkben.

Egyek azt mondták: keresztülhajtotta,

Mások mondják: nem hajtotta,

Harmadikok mondják: és igen magosan.

Mikor visszakerült a tollsebes buzogány

Felülről a fejér templomnak, a felhőkből,

Ő beütött a bánusi palotákon

És eltördelte a Szercsalí balkónjait;

161

Költemények

És ott megölé a bánus két fiait,

És egy tengeri generálist.

Midőn a latinok ezen csudát látnák,

Megfogták Milos vezért,

Tömlöcbe tették a fenekére.

Gyakran Milos ablakból nézgél,

Nem sajdíthatna-e meg valakit;

De meglátá Kosztát a cigányt,

És őtet istenben testvérévé fogadta.

Istenben testvérem, Koszta cigány,

Íme neked három sárga arany,

Hozz nekem egy levél papirost,

Egy levél fejér, íratlan papirost,

Ezt Koszta az istenért felvállalta,

És az ő kérését teljesítette.

Akkor Milos apró levelet íra,

Az ő ipájának szerbus fejedelm Lázárnak,

Nem írja, amivel levél iratik,

Hanem írja vérrel az ábrázatjából:

A levélben néki tudtára adja,

Mint tették őtet a latinok

Igazságtalanúl fenekére tömlöcnek.

Midőn Lázárhoz apró levél ére,

Azt nézi, mást aprót ír,

És küldi a latinus uraknak,

A könyvben így beszél nékik:

Halljátok latinus uraimék,

Bocsássátok el az én vőmet Milost,

Adjátok meg néki a szokott adókat,

És a fogadás ezer aranyait.

Ha pedig mindjárt nem bocsátjátok,

Az én hitem úgy segéljen engem,

Ellenetek viszem a szerbusokat és magyarokat,

És az egész földeteket elpusztitom,

Meghóditom és tűzzel felégetem.

Midőn latinusok a könyvet áttanulták,

Nyakra-főre elbocsáták Milost,

Megadták néki a szokott adókat,

És a fogadás ezer aranyait.

162

Költemények

2

Elrepűlt egypár fekete holló,

Véres orrúak a szemekig,

Véres lábúak a térdekig,

Elrepültek a török szélekről,

Missáról, térséges mezőről,

Elrepültek híres Bosznián keresztül,

Egészen messze a száraz Krajnyára,

És leestek fejér palotáira

Névvel Kulin kapitánynak.

De intett rájok a Kulin kedvese

Jobb kezével és aranyos kendőjével,

De egy sem akart elrepűlni.

Akkor szóla Kulinnak kedvese:

Isten hozott két fekete holló,

Hová valók vagytok, és mely földről?

Nem jöttök-e Szerbia széleiről,

Missából, térséges mezőről,

Nem láttátok-e én uramat,

Kulin kapitány urat?

Meghódította-e hamar már a szerbusokat,

S egész földeket tulajdonává tette-e;

Ejtett sok rabokat rabságra,

És nagy prédákat nyert-e,

Eljön-e hamar fejér palotájába,

S hoz-e ifju rabnékat,

Mind szép szerbusi leányokat,

Hogy gyermekeimet a palotában hintázzák,

És szolgáljanak a fejér paloták körűl:

Hajt-e nekem elegendő

Szép mácsvai teheneket,

És nagy támnai fejér teheneket?

Midőn ezt hallá a két fekete holló,

Egyik károg, másik beszéli:

Héj istenemre, Kulin asszonyom,

Mink tegnap a szerbiai szélekről jöttünk,

Missáról, a térséges mezőről;

Örömest hoznánk jó hireket,

De szükség igazán beszélni:

Láttuk a te uradat,

Kulin kapitány urat.

Ő tegnap attakot csinált

Hogy szétverje a szerbusokat a Missáron,

És keresztülmehessen Belgrádvárnak;

163

Költemények

De őt a szerencse megcsalta,

Mert őt a szerbusok bevárták

És egész hadát szétűzték,

És ő is, neked a vitéz, elesett

Az ő kedves sógorával,

Sógorával Mekmet kapitánnyal,

A Zwornikból Fejérvárból valóval,

Aki volt jobb szárnya

Egész Boszniának és az ő széleinek.

És mi vájtuk ki az ő szemeiket,

És az ő véreikkel megittasodtunk.

Többé neked nem fog eljőni palotához,

Sem hozni ifjú rabnékat,

Sem hajtani prédákat Szerbiából.

Éles kardját a te uradnak,

Amilyen egész Boszniában nincs,

És többi öltözetét és fegyvereit

Hozták volt a szolgák,

Hogy elhozzák a fejér palotába;

De a szerbusok őket utolérték

Kitogban, és mind elrablották.

És íme mostan az éles kard

Milosnál pozerszki vezérnél vagyon,

És szebben nem illene hozzá

Mint ha érette lett volna készítve.

Mikor ezt hallá Kulin kedvese,

Leveté kézkötőjét jobb kezéről,

És tépi az ő aranyos haját,

És jajgat fejér torkából:

Kara György! soha se vigadj,

És Kitog! soha se zöldülj:

Mért vesztetted el az én uramat

És a többi boszniai vitézeket,

Milyeket Bosznia soha sem fog szülni!

164

Költemények

165

Elbeszélések

TARTALOM

ELBESZÉLÉSEK

2

A KARPÁTI KINCSTÁR

2

1

2

2

4

3

7

4

10

5

16

6

20

7

23

8

25

9

28

10

30

11

34

12

37

A VADÁSZLAK

38

1

38

2

38

3

39

4

41

5

42

6

42

7

43

8

45

9

46

10

48

11

50

12

52

13

55

14

56

1

Elbeszélések

15

59

ELBESZÉLÉSEK

A KARPÁTI KINCSTÁR

1

Higgy, de jól megnézd: kinek! így tanít a régi közmondás. Higgy, de jól megvizsgáld: mit! erre oktat a filozóf. S az ember, ki mindezt híven megfogadni szeretné, addig néz és addig vizsgál, míg utoljára sem azt nem tudja: kinek? sem azt nem: mit?

kelljen vagy lehessen hinnie.

E baj veszélyesb, mint gondolnók. Kétség a szív minden hóhérai közt legkínozóbb.

Bizonyosságra törekszik lelkünk, tudni vágy, tehát hinni is. Mert a hit nem egyéb, mint azon megnyugvás, hogy a dologról szerzett tudásunk bizonyos. Hit az embernek oly élemény, mi nélkül nyúgalmat és boldogságot soha nem ismerhet.

Ez azonban nem teszi azt, hogy kinek szívében hit lakik, az minden kivétel nélkül boldogságot bír. Sokat nyerénk a sorstól, test és lélek táplálatára szükségest, de mindaz oly kétértelmű ajándék, melyből haszon és kár, gyönyör és fájdalom, üdv és kárhozat eredetét veheti; akképp amint vele élünk, vagy élni kényszeríttetünk.

Tűz, víz, lég éltetnek és ölnek; öröm keblet erősít és repeszt; gyönyör virágoztat és hervaszt; remény vigasztal és félrevezet; szeretet véd és feláldoz; hit égig emel és porig lesüllyeszt. Mondjátok meg: mi oltalmaz meg bennünket, hogy a boldogság ezer meg ezer eszközei közt balsors vaskarjai közé ne hulljunk?

Jól tudom: ti bővelkedtek szép szavakkal és bölcsen gondolt maximákkal. Azt mondjátok: éljük a sors ajándékait azon szellemben, melyben a jótékony istenség gondolá; örűljünk és gyönyörködjünk mértékkel; remény, szeretet és hit csak jóért, szépért és valóért hevítsen; s több effélét. Uraim, a tanács mind igen jó! Adja az ég: ti legyetek elsők, kik azt követitek, vagy követhetitek! Mert a legmindennapibb bölcseség emberei is jól tudják: sokat nem tehetünk, mit tudunk és akarunk.

Szép, Jó és Való: három szent nevezet, vagy ha úgy akarjátok: három géniusz, kiket isten útainkra kalaúzul rendele. A baj csak az, hogy szemeink igen sokszor gyengék őket megismerni, s még nagyobb, hogy igen gyakran gyötrelmet termő tövispályán vezetnek. Azért vagyunk emberek, hogy valamint a gyönyört, úgy a gyötrelmet is megérezzük; s lehet-e csudálni, ha a gyötrelem érzése vérez, elkeserít vagy éppen kétségbe ejt?

2

Elbeszélések

Tűrést a szenvedőnek nyúgalom öléből orvosság gyanánt ajánlani: könnyű is, szokásban is van. De ki az emberiség iránt igazságos akar lenni, gondolja meg a költő

mély valósággal írt tanítását:

Vagynak olyan percenetek

Az embernek éltében,

Amelyekben setét leszen

Fejében és szívében.

S ily percenetekben senki nem ura többé magának. Itt a határ, hol mult idők tapasztalása és bölcsesége megsemmisül; hol isten által rendelt vezetőink szem elől eltünnek; az értelem vezérszövétneke elhomályosodik; s a nyomorúlt az ég milliom ajándékai közül semmit nem bír, semmit nem talál.

És ilyenkor történik leggyakrabban, hogy a boldogság minden eszközei a lélek nyúgalma ellen fordúlnak. Senki sem esik örömest végképpen kétségbe; s így mindaddig, míg a végső, mindent bezáró pont elérkezik, táplálunk óhajtást jobb napok után; az óhajtás oly könnyen válik reménnyé, a remény hitté, s e hit, tudnillik a kétség örvényében támadt, alaptalan óhajtáson és hamis reményen épűlő hit az, mely a lelket homállyal leplezi körül, s a józan okosság világító súgáraitól megfosztja.

Boldog volna az emberiség, ha e szomorító jelenet csak akkor tünhetnék fel, midőn mondhatatlan csapások vernek le; midőn már az emberi lélek a sorssal óriási harcot állott ki. Mit csak a legerősb küzdés nyomhat el, az elég biztos alapon áll s számtalan bajból vívás által kimenekedhetik. De az emberi lélek közönségesen oly könnyen megadja magát; sőt ezer meg ezer esetben önkényt ereszkedik üres álomnak; ohajtásnak, reménynek és hitnek, s azon veszi észre, hogy a léleksüllyesztő démon hálóiban fogva tartatik, s nincsen szabadúlás.

Vak hit vagy babona, vagy aminek hívni szoktátok, nemünk legrontóbb ellenségei közé tartozik. Milliókat tart örök rabszolgaságban, rettegésben, elaljasodásban; a leláncolt értelem rajtunk nem segít; oly dolgokon függünk, mik nincsenek, nem is lehetnek; a valót kerüljük, s ha útunkban áll is, eltaszítjuk; boldogságot keresünk föld felett és alatt, és e földszíni életet hiában ábrándozzuk keresztül.

Ne véljétek pedig, mintha ezek csak a köznépre tartoznának, melyet megvető

pillantattal oly örömest néztek. Emlékezzetek a ti boszorkánypöreitekre, aranycsinálóitokra, csillagból jövendölőitekre és sok tekintetben magnetistáitokra is!

Ide számíthatnók a politikai álmodozók szép sergét is, és azon bölcs férfiakat, kik egész népekre függesztik figyelmeiket s mindig egyebet akarnak látni és hallani, mint ami szemeik láttokra történik és füleik hallottokra kiabáltatik.

Az is való: vak hit és csalárdság egymás mellett járnak; s az emberek nagy száma csak színészi ügyességgel játssza a babonást, hogy mások együgyüségét eszköz 3

Elbeszélések

gyanánt használhassa. Egy nyomorúsággal több. A sokaság szeret csalni is, csalatni is; a sokaság szeret gonosszá lenni is, tétetni is, való vagy képzelt haszonért. E csalási és csalatási nagy, de lelekalacsonyító rendszerhez kapcsolja magát a belőlről fejlő és saját magunkban és magunk által táplált csalódás vagy öncsalás, mi aszerént, amint következményei nyilatkoznak, vagy nevetségre, vagy szánakozásra, vagy éppen útálatra méltókká teszen.

Ha ez öncsalás, s ezen épült oktalan, vak hiedelem az értelmen erőt vett - és hányszor s hányakon nem történik az! - az ember istenség képére teremtett állat lenni megszűnik. Tudjátok pedig: az istenség rajtunk lévő képe, azaz, a keblünkbe lehellett isteni értelem szikrája nélkül széles e föld kerekségén nincs állat, mely az embernél, az erő és természeti ösztönök dolgában oly szegény földtermésnél, alacsonyabb lépcsőn állana.

De ti e mindenek előtt tudvalévő beszédeket olvasni már bizonyosan elúntátok: azért, ha úgy tetszik, lökjétek el e lapokat, vagy hallgassátok a történetet, mit a következőkben elbeszélleni szándékom.

2

Lemenőben volt a nap; utolsó súgárai a karpáti csúcsokról visszacsillámlottak: a földmívelő nép - mert nyár vala - egymásután takarodott a városba, mely a Poprád szép partjai mellett, az óriási bércektől nem messze, kellemes helyzetben terűl el. E

jelekről, s valaha Tököli birtokában volt ó váráról megismeritek, hogy Kézsmárk forog szóban, szorgalmas német polgárok laka, hova magyar ifjaink a Hermann unokáinak keményhangú, de gazdag és költői nyelvét tanulgatni járnak fel.

Ez itt említett ifjak sorába látszott tartozni az a kettő is, kik most a városon kívül a leereszkedő estve szépségeit éldelve sétálgatnak vala. Csínos egy pár termet, ízléssel öltözve, korban egyformák, tekintetre különbözők. Egyik arcát derült kedv ülé, élénk részvéttel szemlélgette a befelé tolongó sokaságot, szeszélyes megjegyzéseket tőn, s társát vidámságra éleszteni törekedék. De ez magába vonultnak tetszett; andalogva nézett az alkonyodó nap után, vagy a bércek felé: a közel jeleneteket észre sem látszék venni, s arcvonásai és szemei belől emésztő gondra mutatának.

- Nem látod azt az eredetit - mond a derült - ki amott bal felé puskájára támaszkodva áll?

A komor, mintha álomból ébredt volna fel, meglepetve fordult a kérdező felé; szólni akart; de nyílni kezdő ajkait újolag bezárta.

- Pali - kezdi ismét a másik - te nem vagy magadnál! Ama vadászra tevélek figyelmessé.

4

Elbeszélések

Pali vállat vonított és sóhajtott, s tekinteteit ismét a távolba függeszté.

A derült arcán szánakozás vonásai jelentek meg; nehány percig hallgatva nézett a magában küzdőre; most vállára tevé jobb kezét s ismét megszólalt:

- Emlékezzél fogadásodra!

- Emlékezni: oh az felette könnyű! de teljesíteni - -

- A lélek ereje akarat, akarat következménye teljesítés.

- S ha a lélek ereje gyökerében elmetszve van?

- Gyermekség! fiatal, egészséges testben a lélek ereje csak szándékos puhálkodás által zsibbad el. Szedd öszve magad; vess belső állapotodra komoly tekintetet, s tenmagad előtt fogsz pirulni és meggyógyulni.

- S te azt véled: nem tevék mindent, mi lehetséges vala? Oh, azok a boldogok! És mit is szólhatsz te oly lélekállapotról, miről képzeleted nincs?

- Nem mondhatnám. Én is valék szerelembeteg; én is csalódtam reményeimben; epedtem, ábrándoztam, küzdöttem; és most volt bohóságaimon jókat kacagok.

Pali ajkain keserű mosolygás vonult el. - Szerelem? tudjátok is ti: mi az? értitek is ti: mit teszen az? Röpkedni, mint lepke; fellobbanni, mint bolygó fény; mámorba hullani, mely fél éjig tart; aztán ásítni és jót aludni, és reggelre mindent elfelejteni: ez, amit ti szerelemnek hívtok. Kérlek, jó Laci, hagyd abban!

- Nem, édes barátom! A dolog komoly kezd lenni. Te gyötrő szenvedelem hatalmába adtad magadat; naponként sötétülsz és hervadsz. Mi leszen ebből? Fogadád, hogy erőt veszesz magadon; s ime a süllyesztő érzelemnek mindinkább nekibocsátkozol.

Veszni akarsz?

- Oh igen, veszni akarok!

- Pali, nekünk e vidéket el kell hagynunk.

- Elhagyni? e vidéket? őtet? Te nem tudod: mily rettenetes szót mondál ki.

Laci gondolkozott s újolag kezdé: - Szép meleg nyári estve! Pali, bennem egy régi ohajtás ébredt fel.

- Ohajtás? - visszhangozá amaz.

- Valahányszor a Karpát csúcsai látkörömbe akadnak, mindannyiszor fáj, hogy még rajtok nem valék.

5

Elbeszélések

- Egykor én is vágytam ott lenni.

- És most?

Pali vállat vonított. - Ha kedved úgy tartja!

- Jól van tehát, holnap vagy holnapután, mihelyt vezetőt találunk!

Míg a két ifjú így beszélett, nehány lépésnyi távolságban puskájára támaszkodva pihent bizonyos emberi alak, kit a reá néző egy tekintettel nem hagyhatott. Redős, szűk homlok, horpadt orr, kémlő kis szemek, barna, beesett arcok, borzas szürke bajusszal árnyékozva, s a keveset mutató arc egészével rendes ellentételben álló rátartó tekintet, kurta nyak és mereven tartott derék: ezek valának, mik az emberen legelőbb szembe ötlének. Avult szalmakalapa, hajdan zöld lehetett vadászújasa, vászonnadrágja és molyette borztarisznyája fedezék testét. Csapongó pillantásait ide s tova járatá, s végre az együtt beszélő két ifjún nyugtatá meg.

Az embernek vagynak sejtései, tehát a mi vadászunknak is. Midőn ifjaink a lomnici csúcs felé pillantának, ő magában így gondolkodott: E két úrfi bizonyosan idegenből jött s idegennek, talán éppen síkföldinek, a magas bérc nem utolsó látvány. Biaony nem ártana megkérdeznem: volna-e kedvök a fellegek közé felsétálni? Egy jó borravaló! Az alkalom ér valamit. Ezt gondolván, talán lassú morgással fogai közt el is mondván, vevé puskáját bal, kalapját pedig jobb kezébe s katonai léptekkel a beszélgetőkhez azon pillanatban járúla, midőn a vezetőről téteték szó.

- Engedelemmel! az én vagyok.

- Kicsoda? - kérdé azon ifjú, kit a másik Lacinak nevezett.

- Hm! azon vezető, ki uraságtokat fel az ősapára kalaúzolhatja; különben pedig Jakob Knot, lomnici fi, híres nevezetes Knot Pál maradéka; szolgáltam a felséges császárt húsz esztendeig; Kámpániában voltam Taliánországban, és az Impériumban s hosszú szolgálatim jutalmául minden adó alól felszabadítva vagyok: mivel úgyis könnyebbség okáért e puskámon kívül semmim sincs.

A lomnici ékesszólás ez eredeti mutatványa, a szónok sajátságos alakjával s azon móddal, mellyel szavaltatott, egybekapcsolva, meglepé a hallgató ifjakat, s magának a komorkodónak ajkai is mosolygásra vonultak; a másik pedig szeszélyre lobbanva, hangosan felkacagott. - Derekasan, vitéz Jakob Knot! Kend tehát a hegyek közti járást jól tudja?

A vitéz homlokredői sűrűbb ráncba szedődtek, mintha a kacagás nem esett volna kedvére, hanem kevés perc mulva erőt vőn magán; szemöldökeit a lehetségig felhúzta, derekát nekiegyengeté, köhente s válaszolt. - A járást, ifjú úr? minden bizonnyal jól tudom, s éppen olyan jól, mint a vadkecske, mely a bércen született. A Knot nemzetségnek, uram, különös vágyása van a hegy közé; már gyermekkoromban 6

Elbeszélések

minden tekervényeivel ismerős valék. Tetszik próbát tenni? Felvezetem uraságtokat oly magasra, hogy a csillagokat kalap mellé tűzhetik.

- Nem mindennapi igéret! - felelt az ifjú - s lehet-e mindjárt holnap indulnunk?

- Hány napra?

- Háromra.

- S fel egészen a legfentebb tetőig?

- Fel, ameddig csak lehetséges.

- Tehát holnapután, ifjú úr, addig készületeket teendünk.

3

A városi háznép, melyről a következőkben szólani akarok, éppen vacsorájától kele fel, s közelebb ült a nyitott ablakokhoz, hogy az estve híves levegőjét az alkalmasint hév nap után közelebb érhesse. A kelő hold barátságosan sütött a terembe, és súgárai az asztalon égő lámpa fényével vegyülve, kellemes világítást öntöttek el a falakon.

A termet és bútorait és lakóit ha megtekintetted, azonnal észre fogtad venni, hogy csín, kényelem és gazdagság a háznál otthon vagynak. S valóban az öregúr, ki az ablaknál nagy karszékében hátravetve ül, s meglehetős nagyságú aranyszelencéjéből oly vacsora utáni derültséggel oly jó hosszút szippant, nem kevesebb: mint maga Áringer Nathanael, a nemes város sok év óta dicsőségben kormányozó főbírája.

Fején a hajfürtök már ritkulni s őszbe elegyedni kezdenek; de még elég erőben látszik lenni, hogy a haza terheit továbbra is hordozhassa; legalább házi orvosának étvágyfogyatkozás miatt még sohasem panaszolkodott; s erről kellemetesen előre domborodó hasa hiteles bizonyságot teszen. E dicséretes has, az arc szenvedélyek által fel nem dúlt, síma és nyúgalmas vonásaival egybevetve, hirdeti a birtokos haragra nem hajló, áldott természetét, melyet kormánypálcája alatt levő hívei is tapasztalhatnak, ha tudnillik szorosan vigyáznak, hogy ébredező étvágyának lecsillapodása előtt ne háborgassák, se ebéd utáni csendes álmából fel ne ébresszék.

Az asszonyság, ki az említett tisztes alak mellett, egyszerüen házilag, oly bizodalmas közelségben foga helyet, kétségkívül maga a háziasszony, a köztiszteletben álló Áringerné asszonyom. Viselete s magatartása gondos gazdasszonyt hirdetnek, s minden egyszerűsége mellett is, szemei élénksége s ajkainak formája sejtetik, hogy a ház kormánya valamivel zajosabban foly, mint (férje külsőjéről ítélve) a városé.

Férj és nő boldog egyetértésben, belső gyönyörködéssel töltve függeszték pillantataikat szerelmök egyetlenegy zálogára, a délceg ifjúságban virúló szép Nellire. Az ember az öreg párembernek nehezen hinné (mert a szülői szeretet vajmi 7

Elbeszélések

rossz üvegen néz), de az egész vidék ifjai egy szájjal vallják, hogy Áringer Nelli nemcsak gazdag, nemcsak csínos, nemcsak jó táncú, de egyszersmind igen szép leány is. Azon tűz, mellyel a városi szépek egyeteme ez utolsó cikkelyt ostromolni szokta, gyanút gerjeszt, hogy a dologban csakugyan van valami, s minden bizonnyal, ha előtekbe írnám arca rózsáit, kék szemei szelíd fényét, szőke fürtei szépségét, deli termetét, meg mindent, nem kétlem: a dolog valóságáról ti sem kételkednétek legkisebbet is. Azonban magamon tapasztalám, miképpen a szépségről készült legköltőibb, vagy ha úgy tetszik, festőibb leírások is csak azt viszik véghez, hogy az olvasó vagy hallgató az egész pompás leírást által meg általgondolva, sem kérdhetne okosabban egyebet ennél: de tulajdonképpen milyen volt hát az a szép? E kritikai megjegyzés után elég legyen lassu bizodalommal megsugnom: Nelli valóban szép vala, s ami több, kellemes.

Ily leányt ki hagyott volna gondos nevelés nélkül? S főbíró úrnak és hitvesének dícséretökre meg is kell vallani: egyetlen leányokért mindent tettek, mit kigondolhattak. Nelli táncolt, muzsikált; cifra portékákat kötött és varrott; rajzolt, franciául tudott köszönni, Hugo Victorból és Bulwerből egész lapokat elolvasott, s a többi. Mikor valamely szép és gazdag leány ennyire ment: akkor a férfiak szemében igen természetesen a három gráciák és kilenc múzsák közé tartozik; s minden ember igyekszik pillantási körébe jutni, igen sok ember pedig éppen birtokába.

Így történt Nellivel is. Vének és ifjak jártak körűle, s az öregúr és asszony szinte törték fejeiket: e bőségből kit kelljen választaniok, ki az angyali gyermek kellemeihez s az apa erszényéhez méltó vő lehessen? Azalatt, míg ők így tűnődnek vala, a szép leány egész nyúgalomban élte napjait. Nem mintha olykor ez vagy amaz fiatal udvarló iránt némi vonzalom nem ébredett volna keblében; hanem az ébredező

vonzalmak tartós szenvedelemmé sohasem váltak. Egyforma jókedvvel járá el táncát egyikkel mint másikkal; s úgy látszott, a tánc maga mindig érdekesb volt előtte a táncosnál. Hogy menyasszonyi bájos napokról sohasem álmodott volna: azt állítani ki merné? De állandóul, kirekesztőleg senkire nem fűzé álmait; azon boldogok közé tartozván, kiket a természet erős szenvedélyek nélkül alkotott, s kik annálfogva többféle s egymástól különböző kapcsolatot és körülményt könnyen s megelégedve elfogadhatnak, s rendszerént a szenvedélyeseknél több házi boldogságot adhatnak és vehetnek.

Ilyen vala Nelli, s hogy ilyen vala, az bizonyos kellemes könnyűségű, gyermekileg kedves külsőt adott neki, mely sok férfi lelkére ingerlőbben hat, mint a mély érzelmet bizonyító vonások. Mert a mély érzelem jókori tapasztalást s érettséget hoz, a bizodalom körét szűkebbre szabja s bizonyos felsőséget éreztet. Az el nem fogult, gyermeki lélek pedig örömest látszik más felsőségét megismerni, örömest látszik egész bizodalommal hódolni, ami a férfiú büszkeségének hízelkedik s ami által a férfiú oly gyakran is, könnyen is jut igába. Nehogy hosszas legyek, Nelli tehát a fortepiano mellé ült, s hószín ujjacskáit a hallgató pár örömére a kulcsokon fel s alá mozgatá. Éppen egy darabot végzett s másikhoz vala kezdendő, midőn a már nehány óranegyed óta elcsendesedett utcán, a nyitva álló ablakok alatt járkálás hallaték. A 8

Elbeszélések

teremben ülő háznép figyelmessé lőn, a szép leány ablakhoz lépett és kitekintett, s azonnal visszaránts fejét s arcain gyenge pirúlat futott végig. A háziasszony ajkai kérdésre nyílának, de mielőtt szóhoz jöhet vala, odakünn csendes éji muzsika zendült meg, s a szóra nyílt ajak mosolyodva záródott be.

- Aha! - felszólal Áringer úr - ez bizonyosan az ifjú Kraudi.

Nelli fejecskéje helybenhagyást biccentett.

- No, jeles egy ifjú - folytatá az öreg úr - és jól gazdálkodik.

- Meg oly módos! - közbeszól a háziasszony - az öreg Seivertné is mindenét ráhagyja; s mint megbecsüli ezt a beteges, vén nénjét!

- Ah, mama! - belevág Nelli - ez az a szép notturno, melyet a minap Erdőhegyi úrtól hallottunk.

- Az az Erdőhegyi úr! - mond az anya - ki tudja miféle és honnan jött?

- No, no! - szól az öreg úr - nem lehet tagadni, hogy tanult fiatalember és nemes.

- Nemesség nem tőkepénz - felel az asszony.

- De lépcső, melyen nagyra hághatni - viszonoz az úr.

- Mikor? valaha? jövendőben? vagy talán nem is? Reménység üres hang.

- Talentom a reménynek biztosa alapja.

- Egy szó mint száz! - mond az asszony, észrevehetőleg felemelt hangon - nekem az az ember nem tetszik.

- Igen jól van! - felel Áringer úr fejhajtva.

- Az ifjú Kraudi az én választottam.

- Igen helyesen! - erősíté ismét a házigazda, s egyszersmind két ujjával szelencéjére egyet pattant, nejét egész emberséggel megkínálja, ki is az elevenítő porból egy csipetnyit felfog, az érdemes főbíró utánozza, s egy páros, rokon szippantatban a zavarodni készült házi békesség helyreáll.

Nelli e drámai jelenet alatt alkalmasint neutrális helyzetben látszott lenni. Mert ha jövendőbeli férjéről vala szó, gondolhatá magában: a két öreg könnyen megegyez, aztán mindenesetre kettő felett versenyghetni vígasztalóbb, mintha egy sem mutatkoznék. Mindemellett is a folyvást zengő muzsikát gyönyörrel hallgatta, s leányi büszkeségének éppen nem esett rosszúl e figyelem, melyet a városi polgárfiak 9

Elbeszélések

egyik jelesebbje iránta mutatott. Az ifjú Kraudi semmi esetben nem vala megvetendő; s ezt leginkább bizonyítják azon lopva tett melléktekintetek, melyek egy és más szomszédház ablakáról a hangászatadóra le-leröppentek. Nem egy szép hókeblecskéjében ébredeztek a kis Nelli iránt irígy mozdúlatok. De hiában! Kraudi tudta, mit teszen, s oly bájos alakot mint Nellié, s oly szilárd erszényt, mint a főbíróé, egyetlenegy hálóvetéssel elhalászni, nem utolsó gondolat.

Az időt sikeretlenül nem örömest vesztegetném; azért röviden mondom el; bár fenn a teremben és alant az utcán a percek elég kellemesen folyának, végre csakugyan megszünni kellett, s e pillanatban, melyről itt szó van, az utca csendes és puszta, a terem és szomszédházak ablakaik zárvák, s a szép leány párnái közt feküszik s ébren vagy alva kedves képzetek lengenek körűle.

4

Egyetlenegy ablak maradt még s éppen az Áringer-házzal általellenben, nyitva, s ezen egy halvány búsképű ifjú nézett kifelé, szemeit nyugvó szépünk ablakaira függesztve. Künn és benn mély csend vala; a telehold magasan ragyogott a tiszta légben, s a szelíd fénnyel világított utcán a közelálló templom tornya óriási árnyékát önté keresztül. Mindezek az ifjúra behatást tenni nem látszottak; ott könyökölt és nézett a zárt ablakra, mely szíve minden óhajtásait tekintete előtt elzárá, és nem volt ereje szemeit másfelé fordítani; fojtott sohajtás feszíté mellét, s pillái alatt keserű

könny remegett.

Most megkondult az óra s tizenkettőt üte; s a kisértő lelkek e pillantatában a templom felől bizonyos alak sötétlett elő, s a főbírói ház előtt megállott. Meg ne rémüljetek, jámbor olvasóim! Az alak sajátképpen semmi ijedelmet nem hoz magával és semmi nem egyéb, mint a becsületes éjjeli őr, ki hivatalos pontossága jeléül eljöve, hogy hosszú évek óta minden éjjel számtalanszor elzengett énekét ezúttal is, és nem utolszor, elhangoztassa, s az izletes vacsora után édesen szunnyadó főbíró urat szükséges vigyázatra, minden siker nélkül felszólítsa.

Az, kire e meglehetős harsány felszólítás legélénkebben hatott, minden bizonnyal a mi bánatos ifjúnk vala. Képzeményi búsak lehettek, de nem földön mászók, ugyanazért a becsületes őr földi kiáltására könyökléséből felriadt, s neheztelő arccal csapá be ablakát.

Benn a szobában a gyertya utolszor lobbana fel s elaludt; de a holdvilágnál tisztán láthattátok volna: miképpen a szoba két oldalán két ágy vala, s egyiken álomba merülve feküdt bizonyos alak, míg a másik üresen állt, s birtokosa sebes léptekkel fel s alá járkála. E járkáló ugyanaz volt, ki előbb az ablakot neheztelve becsapá, s ugyanaz, kit nem sokkal előbb a Poprád partjain társával együtt sétálva láttunk.

Aszerént, amint szerelmi kínjának sok jeleivel előttünk legelőbb is feltetszett, a 10

Elbeszélések

bölcseség férfiai bizonyosan félvállról fognak reá tekinteni. De ti, szelíd olvasónék, kik a boldogtalan Devereux Aubrey, vagy a szánásra méltó szegény, vak Nydia sorsán oly örömest hullattok hév könnyeket, s kik még örömestebb látnátok, ha valaki miattatok a szerelem legforróbb hagymázában kínlódnék, ti, mondom, nem tagadhatjátok meg a részvételt az én hősemtől, s dicséretes újságkívánástokhoz képest, bizonyosan már eddig is óhajtátok tudni: ki ő? miért szenved? mivé leszen?

s több effélék.

Erdőhegyi, magyar szülők gyermeke az alföldön, nemes, de nem gazdag házból született. Atyja azonban bírt annyival, hogy fiát az iskolákon kitaníttathatta; s ez nem haszon nélkül futá a tanulási pályát; ismereteket gyűjtött magának: most Kézsmárkon, atyja hajdani tanulótársánál, törvénygyakorlat idejét töltögeté.

Míveltségre törekedés természetében feküdt, csín és ízlés külső viseletén is látható vala. Innen jött, hogy betyárkodásra nem hajlott, hogy szebb körökbe örömest lépett, s bizonyos társalkodási könnyűséget szerze magának, mely arca s termete szépségével párosúlva, kedvező fogadtatást eszközlött, valahol csak fellépett. Kár, hogy ilyen lévén, egyszersmind több vidámsággal nem volt felruházva! Képvonásait ha tekintenéd, kételkedni fognál, nyúgalom-e vagy epedés, mi rajtok uralkodó?

Szemei mély érzést tűkrözének vissza, szóhangja hév is, lágy is vala. Mindannyi jelenség, hogy sorsától szívet kapott ajándékul, mely első alkalommal vérzeni és fájni el nem múlatja.

Ha epedésre hajló s melegkeblü fiatalember egyszersmind élénk és gazdag fantáziával bír, és sem történet, sem szándék őt saját lélekállapotjára még elég jókor nem figyelmezteti, s józan meggondolásra nem ébresztgeti: készen van az ábrándozó.

Akkor képzelet és óhajtás tárgyai nem fognak a lélek előtt úgy állani, mint szobrász teremtő lelke előtt a márványdarab, melyet saját akaratjakint, ilyen vagy amolyan alakra változtat. Akkor a tárgy uralkodik a lelken, s azt szolgai állapotban tartván, vagy tehetetlenségbe süllyeszti, vagy oly tettekre határozza, melyek nem tiszta, józan ész, hanem féktelen fantázia befolyása alatt állanak.

Erdőhegyit első ifjuságától fogva e lélekállapot fenyegeté. Szülői s tanítói nem láttak elég élesen s örültek, ha már ifjusága hajnalán lángérzelmű költők olvasásában elmélyedt, ha a fortepiano mellett hosszú órákig ült, ha társaságban oly szelíden, oly csendesen s mégis oly látszó részvéttel viselte magát, mely az udvariságon teljes melegséget öntött el, s úgy látszott, mintha szívet keresne, mely e melegséget egész mértékben tudná méltánylani.

A szenvedelmek, mint minden a természetben, lassankint fejlenek ki s érnek meg.

Gyakran történik ugyan, hogy kifejlés és értelem nagyon jókor feltünnek, de mindenesetre bizonyos belső és külső körülményeknek előre kell menniek, s a léleknek lépcsőnkint elkészülnie, hogy a szenvedelem egész lángra fellobbanhasson.

Mindaddig, míg hősünk lelkében csak sejdített s még alakot nem nyerhetett képzemények s óhajtások támadoztak, sőt mindaddig, míg a lassanként határozottabb alakra törekedő sejtés csak benn, a kebelben lebegő ideál körűl keringett, s künn az 11

Elbeszélések

életben, a társasági körökben nem találkozék tárgy, melyről az visszatűkrözhessék: semmi veszély nem mutatkozott. Még lehetett volna az ifjú érzeményeit magas, lélekemelő tárgyakhoz előre szoktatni; a képzelet erejét gondolkozás és akarat alá rendelni s az egykor kétségkívül kilobbanni fogó lángnak irányt készíteni. Vagy -

valljunk igazat - talán nem is lehetett volna; talán az emberiség töménytelen sok eseményeiben a szerencse főszerepet játszik, s minden csak attól függ: a kifejlés pillantatába jutott ifju kivel, és mivel és mint, és mi befolyás alatt találkozik?

Szóval, a mi ifjúnk, mielőtt a karpátaljai várost meglátogatta, testben és lélekben egészséges vala, s nem ismeré azt, amit ti szerelemnek hívtok, s ami nélkül a mívelt lelkü szépvilág román- és novellagyártói dicsőséget és kenyeret más úton fognának keresni. A faluban, hol az öreg Erdőhegyi őseiről maradt parányi gazdaságát ősi módon folytatta, voltak ugyan leánykák s az ifju ismert egyet-kettőt azon városban is, hol iskoláit járá: de ő gondolá, vagy ha nem éppen gondolá is, miként lehessen valaki szerelmes oly leányba, ki nem Wallenstein Thekla vagy Ottilia, vagy Esmeralda, vagy Lester Madeline, vagy mi minden? Baj vala, hogy régóta kebelében hordá az óhajtás magvait: bár egyet a nevezettek és hasonlók közül egyszer már feltalálhatna! Hogy a feltalálás percében szív szívet, láng lángot fog érni: azt ő

természetesen kétség alá sem hozá. Hiszen a szív leghallhatóbb szózata: viszonzás!

S ki e szavat úgy érti, mint ő, ne higgye-e, miképp minden más úgy fogja érteni?

E hitben még eddig nem is csalatkozék. Szerelem hősei (régen tudjátok azt) a barátságban nem erősek. De mielőtt a szerelmi, szívet s lelket elfoglaló napok beállanának: a fejledező érzemény hasonló korú ifjakat nem ritkán fűz öszve; mivel a telni kezdő kebelnek kölcsönös ömledezés szükséges. Midőn az öreg Erdőhegyi iskolába küldé fiát, ugyanazt tette a magáéval tiszteletes Bede úr is, a helybeli lélekpásztor, s a két fiú együtt végzé iskoláit, együtt ment törvénygyakorlatra s részvételt és viszonzást egymástól soha sem tagadott meg. Azonban Bede Laci más vala. Több ítélőtehetség mint képzelet, több józanság mint érzelem, sok életkedv, eléggé meggondolt tervszerénti cselekvés s naponként öregbedő világismeret: ezek valának főbélyegei. Ezeknél fogva, bár korok nem különbözék, több érettséggel birt barátjánál s olykor vezető gyanánt tűnt fel mellette. Azonban saját könnyű, tiszta mérsékletéről ítélve, nem szerezhetett magának előismeretet mindarról, ami a másikban küzdött és forrott, s annál inkább meg volt lepve, midőn rajta, a Poprád partjára lett érkezés után nemsokára, oly lélekállapot jelenségeit vette észre, minek siralmas következései előre láthatók valának.

Nehogy valami elmaradjon, tehát a két ifjú megjelent Kézsmárkon, s mivel oly míveltek, kicsapongásra nem hajlók, oly udvariasak s mindenek felett oly szép egy pár alak valának: örömest láttattak mindenhol s kivált oly házaknál, melyek jövendő

után pillogó leánykákat és anyácskákat tartának magokban. Ily körülmények közt Bedével mi történt vagy történhetett? nem gondom. Őt egy-két szédítő pillanat veszélyes következéseitől saját vérmérséklete megőrzendi. Erdőhegyit ami illeti, az előtt új világ nyílt meg. Azalatt, míg társa az itteni szép arcokat és termetkéket, bizonyos módosítással ugyanazon agyagból készülteknek tekinté, mint amelyből az 12

Elbeszélések

otthoniak is gyúrattak: ő kész vala nem annyira gondolni, mint érezni és hinni, hogy ezek itt egészen más elemekből összeállítvák. Azért-e, mert érzéki kifejlése nagyobb vala most mint idejötte előtt? Azért-e, mert az otthoni leányok a falusi gazdasszonykodás mindennapi világában, Schillert és Bulwert nem ismerve, a pesti casinó hangversenyeiről semmit nem hallva, Boka Andris jó nótáin jóízűt táncolva, a képzetében formált ideálhoz nem közelítettek? Én nem tudom s csak annyit mondhatok: hősünk szíve a Karpát alatt szikrázni kezdett s mindaddig szikrázott, míg egy estveli társaságban egyszerre meggerjedt s egész lényét hatalommal futotta keresztül.

Nekem, jámbor olvasó, nem éppen óriási emlékezőtehetségem van, s annálfogva számot sem adhatok: kinek hívták azt a tanácsbelit? s melyik utcában volt az a ház?

kinél és hol a társaság összegyűlt. Farsang vala, bérc és város hóval fedvék, s ilyenkor az öregurak, kereskedői szellemök minden károsodása nélkül, magoknak és gyermekeiknek magányos vagy közönséges helyen egy-egy jó órát engedtek.

Legénykék s leánykák örömére ma éppen ily óra tűnék fel, s gondjok vala reá, hogy elegendőleg használják. Erdőhegyi fortepianohoz ült és játszott; Bede tréfát űzött a leánykák közt; a házi kisasszony nevetve feddé csintalankodásiért, s «menjen» -

monda - «játsszák inkább Erdőhegyi úrral azt a tegnapelőttit, négy kézre.»

- Kisasszony, az nem megy! két férfi együtt, mily hidegség! - felelt az ifjú, s karonfogá a leányt s Erdőhegyi mellé székre vezeté.

- Nem én, nem én! - vonakodott a leány - Áringer Nelli a mesterné; őtet! őtet!

Alig röppent ki a szó, már két ifju körbe fogá Nellit, egy pillanat és a grácialebegésü gyermek üle a mi ifjunk mellett és beléje tapadt minden férjfiszem; mert a leányokat ami nézi, ők a magokéit inkább a szép magyar fiún nyugtaták. Erdőhegyi ez este látá Nellit legelőszer, s a kellemes, gyermekileg ártatlannak látszó alak megkapá figyelmét. Most pedig, midőn ily nyájas szomszédságban mellételepedett és pillantásaik egymást üdvezelve találkoztak és a leányka gyönyörű ujjacskáit a fekete kulcsokon meggörbíté: ki fogja kimagyarázhatni az érzelmet, mely benne egyetlen egy perc alatt felvillant? Ez elfogúlatlan kedves tekintet, e szelíd, nyílt örömérzet annyi illendőséggel mérsékelve, e gyermeki önbizodalom, szerénységgel felvegyülve, e lélekkel tölt párszem, ez érzelemmel teljes játszás s minden egyéb, amiről ti talán nem is álmodtatok volna, de a mi hősünk látott, hallott, gondolt, képzelt, sejdített és hitt: mind, mind összesített erővel rohanák meg lelkét, s úgy tetszett, mintha amit évek óta keresett és reménylt, e percben találta volna fel, mintha őrszelleme mennyei ihlés által öntötte volna belé a gondolatot: ez ő!

Ha vagynak pillantatok, melyekben a nem éppen költői lelket is poétai hevűlet lepi meg: bizonyosan ily pillantat az, mikor a szerelem első szikrája az ifjuban lobbot vet.

Csudáljátok-e, ha a mi Erdőhegyink is egyszerre magasra hágó érzemények közé jutott, s ha ennélfogva ujjai szokatlan lelkesedéssel csalogatták ki a legédesebb, legáltalrezgőbb hangokat? A lelkesedés, ha mindjárt csak pillanatokra is, ragadós. A 13

Elbeszélések

könnyűvérű leány megkapva érzé magát, fokról-fokra követé szomszédját, s a lélekemelő perc következése a leggyönyörűbb összezengésű játék vala, mely a hallgatók egész sergére hatalommal munkálkodott.

Vége lőn, s a megszűnőket zajos taps üdvezlé. Nelli vídám, de szerény csendben fogadá azt; Erdőhegyire pedig kedvetlenül hatott a zaj. Vagy gondolt-e ő azzal, ha mások hallgatják-e? s játszását helybenhagyólag fogadják-e? Neki a húrok lágy rezgése szív szózata gyanánt szolgált, ő lelke lángérzeményit nyomá ki azáltal; azt hivé, hogy bájos szomszédnéja őt egészen megérté, s az ennek újjai alól felrezgő

hangokat úgy fogadá, mint a legboldogítóbb viszonzás hangjait. Boldog csalódás, ha szétröppennie nem kellett vala!

Ez időtől kezdve Erdőhegyi az Áringer-háznál nem egyszer jelent meg. Az öregúr kedvét találá a szelíd és ismeretekkel felruházott ifjuban; gyakran hívta asztalához, s mint afféle kormányférfi, örömest elhallgatá tőle: az angol parlimentben az a világháborító O'Connel mit beszélt legújabban? Sir Robert Peel a népzavaró minisztériumot most ismét hogyan torkolá le? Filep Lajos közelebbi trónbeszédéből mit lehet jósolni? s mindezek után fontos arccal azt is megkérdé: a pesti vásárlajstromban a bor ára mennyire van följegyezve? Mert tudnunk kell: Áringer úr erszényét a mennyei itallal kereskedés tömé meg, s ő ne tápláljon-e hajlandóságot az ifju iránt, ki gyakori kérdés által figyelmessé tétetve, már ily korán, ily fontos tárgyakat is körültekint?

Távol tőlem minden rágalom! Azt mégsem lehet tagadni: főbíró úr elnöki széke csak a tanácsban volt, s azt onnan háznépe nyájas körébe naponkint elhurcolgatni, természetesen bajos lett volna. Így történt, hogy a hajdani Róma nagy népének igen dicséretes példájaként, a háznépi gyűlésekben a szavazatok summázatát főbíróné asszonyom hirdeté ki. Ezt tekintve, nem mondhatjuk nagy szerencsének, ha az öregúr diplomatikai közlője, a mi Erdőhegyink, az asszonyság szemei előtt kegyelmet nem talált. Őasszonyságának ugyan a csínos, udvarias ifju látogatásai ellen nem lett volna kifogása, s egy-két szavacskát maga is örömest váltogatott volna vele, azt sem báná vala, ha a kis Nellivel olykor-olykor versenyt muzsikáljon, de kormányra termett vigyázó szemei jókor észrevették, miképpen a magyar ifju a szép gyermek pillanatain valamivel mélyebben függ, mint a csupa udvariság hozná magával. És már most egész tisztelettel felszólítom a testvér két hazának mind a hét nyelvű anyácskáit, ha Áringerné asszonyom ily fontos észrevétel után tehetett-e nagyobb bölcseséget, mint azt, hogy az ügyvédet, kinél Erdőhegyi lakott, s kiről tudjuk, hogy ennek atyját ismerte, az ifju születési és vagyoni helyzetéről kitudakozta? Fájdalom, a következmény nem volt kedvező. Az ifju nemesnek született ugyan, de nem nagy vagyonú atyja után többedmagával fog egykor szűk osztályrészt nyerni. E tudósítás a gondos házi nőt elhatározá. Valóság a lelke mindennek, s e valóság semmi nem egyéb gazdag örökségnél, s ki azzal nem bír, az Áringer Nelli kezére számot ne tartson. E keserű, noha még most egész ünnepélyességgel ki nem mondott végzés, eredete óta több vagy kevesebb nyilvánossággal érezteté magát, míg végre célját csakugyan nagy részben megtevé, s Erdőhegyi látogatásai ritkábbak lőnek.

14

Elbeszélések

Ezt azonban főleg nem az anyai kegyelem hiánya gyötré. Minden tudja, nyájas olvasónéim, miképp ily dolgokban a gyönge leány szavazata a szülői legerősb ítélőszék végzetét is sikeretlenné teheti. Magában a tűzzel és lánggal imádott leánykában volt az ok, mely az ifju gyötrelmei kínforrását megnyitá. Erdőhegyi szeretetreméltó vala, s bizonyosan olyannak találta őtet Nelli is. De Erdőhegyi makacsúl tartós, a mindennapiságot messze túlhaladó, hatalmas és mély, és az ábrándozó lélek sötétlő színeivel elárasztott szenvedélyt hordott magában. A tiszta, szép örömekre született gyermek eleinte bizodalommal közelített imádójához, ki oly egész részvéttel jött feléje; de később midőn az előtte megfoghatatlan mély szenvedelem, s az ő gyermekihez hasonló vidámságával annyira meg nem férő

ábrándozás előtte lassankint mutatkozni kezdett, nem tudta, mint van? Felhőtlen lelke nem érté meg a szenvedelmi homályt, mely amannak belsőjében uralkodott; szívében egy húr sem vala, mely az ifjat mélyen összerázó rengést felfogni s megbírni tudhatná; érzeményi általlátszók valának, mint ezüstforrás, minek mélysége nincs, az ifju érzelme pedig feneketlen terjedt ki, mint az óceán. Szóval, Nelli nézett, gondolt, érezett, de minden ismeretlen, idegen földet mutata, hol neki haza nem virúlhatott; s azért, boldog mérsékletétől vezetve, lassankint visszavonulni kezdett s illő távolságban állott meg.