Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Végh Csenge

Téveszmék

Pszichózis-duológia I.

©Végh Csenge

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Zaklajda Dániel

Szerző facebook oldala:

www.facebook.com/veghcsengeiro

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025.

epub ISBN: 978-615-6855-05-3

mobi ISBN: 978-615-6855-06-0

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

Azoknak, akik még hisznek

a mindent elsöprő szerelemben

„Az igazság az, hogy mindenki bántani fog.

Csak meg kell találnod azt az egyet,

akiért érdemes szenvedni.”

Bob Marley

Első fejezet

Hunor

Üres tekintettel nézek végig a londoni reptéren. Soha nem vágytam ide. Persze abban a harminc évben, amit megéltem, sikerült megtanulnom, hogy az élet nem kívánságműsor.

Felmarkolom a táskám. Nem hoztam túl sok holmit, mivel egy hétnél többet nem tervezek itt tölteni. A szerződésem is csak ennyi időre szól.

A várakozóban megpillantok egy fekete öltönyös férfit, a tábláján a felirattal: Hunor Vass.

Nagyszerű, sofőrt küldenek értem a reptérre. Gazdag faszok.

Kelletlenül odasétálok a gyászos képű férfihoz.

– Hunor Vass? – kérdezi a pasas, és kis híján elnevetem magam azon, ahogy a nevem ejti.

Üdítő a felfedezés, hogy még mindig képes lennék nevetni, ha akarnék.

Amint kilépünk a bejáraton mérgesen konstatálom, hogy szakad az eső. Persze, mit is vártam. Nem elég, hogy az eső fővárosába repültem, ráadásul még ősz eleje is van.

A komornyik, sofőr, vagy faszom se tudja ki, próbálja tőlem elvenni a táskám.

– Kösz, egyedül is menni fog – vakkantom oda angolul, majd begyömöszölöm a táskám a csomagtartóba.

Fogalmam sincs, hova kéne ülnöm. Életemben nem ültem még csak taxiban sem. Az a gazdagok kiváltsága. Szerencsére az öltönyös kinyitja nekem a sofőrülés mögötti ajtót, így nem kell tovább a kérdésen rágódnom. Bevágódom az autóba, és miközben kihajtunk London repteréről, azon gondolkozom, hogyan süllyedhettem idáig.

***

– A csomagját a lakására szállítom, uram.

Csak bólintok, majd végignézem, ahogy az öltönyös pasi elhajt. Végül kénytelen vagyok az épületre nézni, ahova érkeztem. Az egész monstrum egyfajta „ki, ha én nem” stílusról árulkodik. Mégis melyik magyarnak van pénze egy ekkora felhőkarcolóra Londonban?

A fejemet csóválom, miközben belépek az épületbe. A recepció mögött csinos hölgyek ülnek szépen sorban. Mindannyian ugyanúgy néznek ki.

Odalépek az egyikhez, aki elpirulva próbálja kerülni a tekintetem. Gonoszkásan elvigyorodom.

Naná, hogy zavarban vagy, édes. Pont ez a cél.

Amikor sikerül felfognia, hogy ki vagyok és kihez jöttem, a lifthez irányít. Hallom magam mögött a nők nevetgélését, de nem figyelek rájuk. Nem miattuk jöttem Londonba, és nem engedem, hogy már az első percben elvonják a figyelmem a munkáról.

Felérek a tizenegyedikre. Kilépek a liftből, és zsebre vágott kézzel nézek végig az emeleten. Ez aztán nem semmi! Nem gondoltam volna, hogy még sikerülhet engem meglepni, de a Nemes családnak, úgy látszik, mégiscsak sikerült.

– Miben segíthetek? – Egy kedvesnek tűnő lány lép mellém.

– Botond Nemeshez jöttem.

Gyűlölöm a magyar neveket megfordítva használni. Ameddig minden más nemzetiség nevei előkelően hangzanak ilyen formában, addig a miénk inkább nevetségesnek tűnik.

A lány telefonál, majd egy ajtóhoz vezet. Belépek, és igyekszem magamban tartani a feltörni készülő káromkodást. Botond irodája hatalmas, az ajtóval szemközti fal csupa üveg. A gazdag pöcs zsebre vágott kézzel kémleli London utcáit.

– Megérkezett a tizenegy órás.

A lány halkan beszél, nyoma sincs már annak a magabiztosságnak, mint pár perccel ezelőtt. Botond megfordul, majd bólint.

– Köszönöm, Ana.

Ana becsukja maga mögött az ajtót, amikor távozik. Botond gyanakodva végigmér, majd elindul felém. Én is hasonlóképpen méricskélem, mielőtt odaérne hozzám. Bár még életemben nem láttam korábban, mégis olyan hatást kelt számomra, mintha hosszú ideje nem aludta volna ki magát rendesen. Magas, de nem annyira, mint én – igaz, csak pár centivel alacsonyabb. Sötétbarna haja reggel még valószínűleg rendezett lehetett, látszik azonban, hogy többször végigszántott rajta a kezével. Markáns arcán borosta éktelenkedik, és még mindig engem vizslat sötétbarna szemeivel.

Csakúgy, mint én őt.

– Örülök, hogy végre találkozhatunk. Nemes Botond.

– Vass Hunor – válaszolom, miközben igyekszem felmérni az erőviszonyokat.

– Egy italt esetleg? – kérdezi, majd egy fotel felé terel.

Ital délelőtt tizenegykor? Ez a faszi mégis hol él?

– Nem, kösz – fojtom magamba a cinikus megjegyzésemet.

– Te tudod – vonja meg a vállát, majd tölt magának egy whiskyt.

Ha lehet, még ellenszenvesebb, mint eddig. Fogalmam sincs, mi ütött belém, amikor elvállaltam ezt az ügyet.

Amikor Botond kellő mennyiségű piát dönt magába, helyet foglal velem szemben. Egy ideig csak méregetjük egymást.

– Térjünk a lényegre? – kérdem végül én, mivel látom rajta, hogy fogalma sincs, miként viselkedjen.

– Az jó lenne, igen.

Bólintok, majd előhúzok egy mappát a táskámból. Mindössze ennyi áll rajta: John Butler.

Átnyújtom a dossziét Botondnak, aki azonnal kinyitja. Ameddig átfutja azt a kevés infót, amit gyűjtöttem, alaposabban is végignézek az irodán. A falak sötétszürkék, és semmitmondó festményeken kívül más nincs rajtuk. Botond asztalára esik a pillantásom. Látok pár képkeretet, de az összes háttal van nekem, így nem tudom, kinek a képei szerepelhetnek bennük.

– Bassza meg! Tényleg csak ennyit sikerült kiderítened?

Próbálom nem felhúzni magam Botond kiakadásán. Őszintén még azt sem tudom pontosan, hogy milyen infókat vár el tőlem. Pár héttel ezelőtt megkeresett, ajánlott egy csomó pénzt, amire egyértelműen nem mondhattam nemet, majd megadta ezt a nevet. John Butler. Annyit tett hozzá, hogy mindent tudni akar róla, amit csak tudni érdemes. Hát, kösz szépen! Mégis honnan a francból tudjam, hogy mit érdemes neki tudnia erről a tagról? Megvan a családi háttere, hogy hol nevelkedett fel, milyen iskolákba járt, satöbbi. Természetesen ő is olyan, mint az előttem ülő, felfuvalkodott hólyag.

Anglia krémje, akik elit magániskolákba jártak, és egymással házasodtak, nehogy odavesszen a családi vagyon.

Botond még mindig engem méreget, és már most kezd nagyon felhúzni a dologgal.

Végül megropogtatom a nyakam, majd bólintok.

– Mint látod, igen. Magyarországról igencsak nehéz infókat gyűjteni egy unión kívüli országból.

– Értem, értem, persze. És sikerült elintézned, hogy itt is tudj dolgozni?

Botond nem bízik bennem, ez most már egyértelmű. Haragosan bólintok. Az én munkám nem működik bizalom nélkül. Egyáltalán minek hívott Londonba, ha ennyire nem képes elhinni, hogy segíteni tudok neki?

– Ha nem sikerült volna, akkor itt sem lennék.

Ismét méregetni kezdjük egymást, és őszintén mondom, már most unom a dolgot. Legbelül éreztem, hogy nem kellett volna elvállalnom ezt az ügyet. Nevezzük megérzésnek. Egy nagyon rossz megérzésnek.

De egy ilyen szemtelenül magas összegre még akkor sem tudtam volna nemet mondani, ha azt a bizonyos első e-mailt maga a kaszás írta volna alá.

Először azt gondoltam, hogy csak vicc az egész.

Mégis ki fizet ennyi pénzt csupán pár háttér információért?

De az igazság az, hogy láttam már rosszabbat is. Éppen ezért nem szoktam kérdezni. Csak teszem a dolgom.

Még mindig Botond válaszára várok, amikor odakintről valami hangoskodás üti meg a fülem. Mintha Ana veszekedne valakivel, de mielőtt alaposabban is felmérhetném a helyzetet, az ajtó hangos puffanással kivágódik, és egy szőke tornádónak tűnő személy száguld be rajta.

Második fejezet

Hanna

– Este láthatlak, szépségem? – John hangja szinte búgásnak tűnik a telefonban.

Nem tehetek róla, akaratlanul is a szememet forgatom.

– Persze, hiszen már megbeszéltük.

Amikor sikerül leráznom, hangosan felsóhajtok. Johnnál sótlanabb férfit nem is találhattam volna magam mellé, de már túl késő lenne visszatáncolnom.

Mielőtt alaposabban is végiggondolhatnám ezt, inkább elindulok az irodába. Már közel fél éve, hogy végeztem az egyetemen és az apám cégénél kezdtem el dolgozni. Bocsánat, immár a bátyám cége. A szemem forgatom a gondolatra. Botond egész életében arra készült, hogy másokat irányíthasson, és most végre révbe ért.

Van azonban előnye ennek is. Ma ugyanis totál elaludtam, így rohanva száguldok le a lépcsőházban ahelyett, hogy a liftet használnám. Egy másik munkahelyen egészen biztosan rég kirúgtak volna már az állandó késések miatt. Botondnak azonban fel sem tűnik a dolog.

Bepattanok a lakás előtt várakozó kocsiba, és mosolyogva köszönök a sofőrünknek, Joe-nak.

– Jó reggelt, Hanna kisasszony!

Mint a legtöbb angol ismerősöm, ő is inkább Hannah-nak ejti a nevem, semmint Hannának. Visszaköszönök, majd a telefonom kijelzője felé pillantok, miközben kihajtunk az utcára.

Mia: A bátyád kivételesen jó hangulatban jött be dolgozni ma. Csak két embert ríkatott meg, miközben bevonult az irodájába.

Igyekszem visszafojtani a nevetést, ami elég nehezen megy. Mia kábé azóta dolgozik a cégnél, mint én, de már az első perctől kezdve összhangba kerültünk. Eleinte azért is élveztem Mia társaságát, mert ezzel borsot törhettem a bátyám orra alá. Állítása szerint „jobb” barátokat kéne találnom az asszisztensem helyett, de én sosem szerettem az ő magasztos gondolatait.

Amikor megérkezünk az épület elé, ahol az irodánk van, szép napot kívánok Joe-nak, majd besétálok. A recepción a lányok izgatottan zizegnek.

– Minek köszönhető ez a nagy virgoncság kora reggel? – kérdezem összehúzott szemöldökkel.

Ha lehet, még jobban kacarásznak, és egymást bökdösik.

– Eszméletlen pasi jött ma a bátyádhoz! Maria kis híján maga alá pisilt, amikor szóba kellett vele állnia.

Még mindig nem tudom hova tenni ezt a nagy kacarászást, de mindenesetre bólintok, majd inkább a lift felé veszem az irányt.

Vajon kivel lehet megbeszélése a bátyámnak?

Idegesen dobolok a lábammal, és úgy érzem, hogy a lift csigalassúsággal vánszorog felfelé. Amikor kiszállok a tizenegyediken, Ana felé biccentek.

– Szia! Nem tudod, hogy kivel van tárgyalása Botondnak?

– Nem, csak a nevét tudom. Valami Hunor.

Olyan szerencsétlenül ejti ki a magyar nevet, hogy eleinte alig értem. Amikor felfogom, hogy mit mond, csak bólintok. A saját irodám felé indulok, amin több lánnyal is osztozom. Szerencsémre ma Mia is bent van, így egyből hozzá sietek.

– Jó reggelt, édes! – köszönt viccelődve.

– A bátyámnál egy magyar ember van.

Mia nem foglalkozik vele, hogy nem köszönök neki. Megszokta a kirohanásaimat.

– És ez olyan szörnyű?

– Őszintén, fogalmam sincs. Amikor összejöttem Johnnal, állatira kiakadt. Megfenyegetett, hogy mindent ki fog deríteni róla, és félek, hogy ennek ehhez van köze.

Mia összehúzott szemöldökkel néz rám. A hallottakon rágódik. Nem tudom nem észrevenni a ruházatát. Akik kívülről látnak bennünket, egészen biztosan nem értik, hogy lehetünk barátnők.

Mia alacsony, általában fekete ruhákat hord, és szinte minden porcikáját tetoválások borítják. Eközben én magas vagyok, hosszú szőke hajjal és vidám göncökkel.

Én amolyan Taylor Swift-féle lány vagyok, míg ő Billie Eilish.

Ő Wednesday Addams, míg én Enid Sinclair.

Egy szó, mint száz, teljesen ellentétek vagyunk.

– Hm. Talán igazad lehet. De nem úgy volt, hogy újabban Botond kedves Johnnal?

– De igen. Amitől csak még gyanúsabb a viselkedése. Most komolyan! Miért lett kedves vele egyik napról a másikra? – Nagyot sóhajtok, miközben hátradőlök a székemben.

– Már alapból az elvet sem értem, miért vagy vele. A hülye is látja, hogy jobbat érdemelsz.

A szememet forgatom. Na persze, sokkal jobbat érdemlek. A baj csak az, hogy Botond mindenkit elijeszt a közelemből, és egyedül John bírja a gyűrődést. Sőt, mi több, alig pár hónapja járunk, és a bátyám már kedves vele. Lehet, hogy én nem vagyok boldog, de akkor is. Életemben először van pasim, a bátyámnak hála. Nem dobhatom csak úgy el az egészet, amikor végre kedves vele, nem igaz?

– Most nem az a lényeg, Mia! Ki kell derítenem, hogy ki ez a pasi.

– Igazad van. Ideje felkeresnünk Sarah-t.

Egyetértően bólogatok. Sarah az iroda ügyeletes pletykafészke. Mivel nincs más dolga, így egész nap a nyomtató körül sündörög, és kifigyeli, mások mit csinálnak.

Miával odarontunk hozzá, és kerek perec rákérdezünk a dologra:

– Oh, nahát, Sarah, szia! – Mia úgy tesz, mint aki véletlenül botlik a lányba. Igyekszem visszatartani a nevetést. – Mondd csak, nem tudod, hogy ki van bent Hanna bátyjánál?

Sarah összehúzott szemöldökkel néz rám és a barátnőmre felváltva. Végül Botond ajtaja felé néz, és közelebb húz minket magához.

– Bármire is készültök, ezt az információt nem tőlem tudjátok, világos?

– Naná, persze, csak bökd már ki!

Oldalba könyökölöm Miát, próbálom ezzel is jelezni, hogy talán lehetne egy kicsit kedvesebb. Természetesen nem figyel rám.

Sarah a szemét forgatja, mégis elárulja, amiért jöttünk:

– Valami magyar pasassal beszélget. Ha jól tudom, testőr, vagy ilyesmi.

Felhördülök és Mia felé fordulok. Ő is ugyanúgy ledöbbent, mint én.

– Szóval rám akar állítani valakit! – Próbálok halk lenni, de nehezen megy.

Ezt komolyan nem hiszem el! A bátyám mindig is irányítani akarta az életem, és amikor huszonkét év után először kicsúszom a kezei közül, megpróbál még az eddigieknél is jobban beleszólni az életembe. Na, azt már nem!

– Tudod, mit kell tenned!

Mia Botond ajtaja felé biccent. Bólintok, majd teljes sebességgel megindulok az irodája felé.

Odafelé van időm alaposabban átgondolni a dolgokat. Nem vagyok hirtelen haragú, most mégis sikerült felhúznia a bátyámnak úgy, hogy napok óta nem is láttam.

Mégis miért beszélgetne egy testőrrel, ha nem miattam?

Szeretném, hogy legyen valami más válasz a kérdésemre, mint John, de sajnos nincs.

Botond gyűlöli őt, és megesküdött, hogy addig nem nyugszik, ameddig ki nem derít róla mindent. Alapjáraton nem idegesítene a dolog, hisz’ nem vagyok szerelmes a férfiba, vagy bármi ilyesmi. De elegem van már abból, hogy Botond úgy gondolja, beleszólhat az életembe.

Az apánk egyik lakásában élek, és a családi cégnél dolgozom. Soha nem ittam, drogoztam, buliztam vagy pasiztam.

Mindig én voltam a jó kislány.

És most, hogy életemben először van valaki, aki képes mellettem maradni még a bátyám terrorja ellenére is, ezt műveli.

Alaposan felhúzom magam, mire odaérek az ajtajához, éppen ezért figyelmen kívül hagyom, amikor Ana rám szól:

– Ne, Hanna, épp megbeszélése van!

Kétségbeesetten kiált utánam, de teszek rá.

Berontok a bátyám irodájába, és ledöbbenve bámulok a vele szemben ülő férfira.

Harmadik fejezet

Hunor

A szőkeség egy pillanatra megtorpan, ahogy meglát, de nem tart olyan sokáig, mint más nőknél szokott. Hatalmas, mogyoróbarna szemeit ugyan továbbra is rám szegezi, de semmi nyoma annak a rajongásnak, amit például korábban kaptam a recepciós lányoktól. Ez bosszant, és némi sértettséget érzek. Nem azért edzek és diétázok ennyit, hogy bosszús pillantásokat kapjak. Bárki is legyen ez a nő, már most a bőröm alá fészkelte magát.

– Hanna, mi a jó isten! – pattan fel Botond, és a lány felé tart.

Hanna le sem veszi összehúzott szemét rólam. Gyanúm szerint próbál mérgesnek és fenyegetőnek tűnni, ám épp az ellenkezőjét éri el vele. Aranyosan fest.

– Ezt inkább én kérdezhetném tőled! Mégis mit képzelsz magadról, hogy egy személyi testőrt fogadsz fel?!

Látom Botond arcán, hogy ledöbbent. Nem csodálom. Senkinek nem kéne róla tudnia, hogy ki vagyok. És bár egy ideje már nem személyi testőrként dolgozom, mégsem jár messze az igazságtól.

– Te meg miről beszélsz? – Anyám, ha Botond azt hiszi, hogy jó színész, hatalmasat téved.

– Ne próbálj meg nekem hazudni!

Egy ideig figyelem kettejük civakodását, miközben magamban jót mulatok. Egyre jobban kezd beigazolódni a gyanúm, miszerint ostobaság volt elvállalnom ezt az ügyet.

– Ő a cég új informatikusa! – Ennyit szűrök csak ki a vitából. Kérdőn Botond felé nézek. – Fogalmam sincs, ki mondta neked ezt a faszságot, de annyi biztos, hogy mától munkanélküli!

Még mindig Botondot figyelem. Mi a faszt képzel magáról? Nem színészkedni jöttem Londonba. Ha azt gondolja, hogy majd miatta hazudozni kezdek, hatalmasat téved. Fogalmam sincs, ki az a John Butler, ahogy azt sem tudom, ki ez a szőke bombázó. Utóbbit annál inkább szeretném kideríteni…

– Tényleg informatikus vagy? – Hanna ezúttal rám néz. Enyhén összerezzenek vádtól csöpögő hangjától.

Sikerül alaposabban megnéznem. Magasabb, mint a nők többsége, hosszú szőke haja fátyolként omlik a vállára. Hatalmas, mogyoróbarna szemeivel kétségbeesetten vizslat, ezért csak bólintok. Felállok, és felé nyújtom a kezem.

– Vass Hunor. – Mégis mi a fene ütött belém?

– Nemes Hanna. – Tehát ő Botond húga. A felismerés villámcsapásként ér. Mégis, hogy lehet egy ilyen zömök, mogorva férfinak egy ilyen ártatlannak tűnő, gyönyörű testvére?

Amikor apró kezét a tenyerembe helyezi, valami furcsa érzés kerít hatalmába. Gyanítom, hogy őt is, mivel kikerekedik a szeme.

Ó, ha tudná, hogy mit lennék képes a testével művelni, nem kerekedne ki a szeme egy apró kézfogástól.

A farkam fájdalmasan rándul egyet a gondolatra, ezért csak mogorván visszaülök a helyemre. Hanna kérdőn néz rám, de nem szólal meg.

– Megnyugodtál végre? – Botond cinikusan néz a húgára.

Próbálom feltűnés nélkül megigazítani a nadrágom, és nem figyelni Hannára.

– Aha, igen. Bocsi.

Bocsi. Mindössze ennyit képes mondani, majd a szőke tornádó amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan távozik is. Nem foglalkozik vele, mekkora pusztítást végzett. Otthagy minket a romok között, és olyan, mintha itt sem lett volna.

Botond mindkét kezével a hajába túr, majd idegesen megrázza a fejét. Mintha enyhén remegne a keze, de gyorsan zsebre vágja, így ebben nem lehetek biztos.

– Komolyan, megőszülök ettől a nőtől!

Alapesetben mulattatna a szenvedése, most mégis haragosan nézek rá.

– Mi volt ez az egész, Botond? Nem színészkedni jöttem Londonba, hanem lenyomozni John Butlert!

A férfi idegesen rám néz, mintha csak elfelejtkezett volna róla, hogy én is a szobában vagyok. Egy újabb megoldandó probléma.

– Igen, tisztában vagyok vele. Azonban ez még jól is elsülhet.

Összehúzott szemmel nézek rá. Látja rajtam, hogy én ezt egyáltalán nem így gondolom.

– Hadd magyarázzam meg! – Feltartja a kezét, majd ezúttal a mellettem álló fotelben foglal helyet. – A húgom iszonyatosan önfejű, ez szerintem már neked is feltűnt. Soha nem bocsátaná meg nekem, ha rájönne, hogy utána szaglászom. Vagy a drágalátós pasija után. Ezért tökéletes álca, hogy informatikusnak hisz a cégnél, hisz’ így nem fog gyanakodni, amikor lát az irodában, vagy bárhol, ahol ő is jelen van.

Botond szavait mérlegelem. Van logika abban, amit mond, de még mindig nem vagyok elégedett a helyzettel. Főleg, amikor realizálom a szavait.

– John Butler a húgod pasija?

Nem tudom, miért zavar ez a dolog ennyire. A düh a mellkasomból indul, majd végigcikázik az egész testemen, végül ökölbe rándul a kezem. Botond arra használja fel a húgát, hogy az üzleti ellenfele a közelében legyen? Mégis milyen testvér az ilyen? Persze nem lehetek teljesen biztos a dologban, mivel tényleg nem sikerült sok mindent kiderítenem erről a londoni ficsúrról. De annyit tudok, hogy ő is ingatlanfejlesztéssel próbálkozik, pont úgy, ahogy a Nemes család is kezdte. De tényleg képes lenne Botond üzleti célra felhasználni Hannát? Valamiért az a megérzésem, hogy nem.

– El tudom képzelni, hogy mit gondolsz rólam, de nem úgy van, ahogy hiszed. Hannával kissé szigorúan bántam, amióta csak az eszemet tudom. Majd egyszer csak hazaállított ezzel a fazonnal. Soha egy pasija sem maradt még addig, hogy be merjen mutatkozni nekem. – Gonoszkásan elmosolyodik, bennem pedig fokozatosan kezd enyhülni a feszültség. – Amikor találkoztam Johnnal, valami nem volt szimpatikus benne. Majd elkezdett a cégről kérdezősködni, és gyanítom, hogy Hannával is ezt teszi. Én pedig nem fogom engedni, hogy valaki – bárki – kihasználja őt. Így meggyőződöm róla, hogy csak üzleti célból van a húgommal, majd Hanna elé tárom az igazságot, aki önként fogja faképnél hagyni Johnt. Mostanában ráadásul mindenhova együtt mászkálnak. Így szemmel tudnánk tartani Hannát is.

Bár még egyáltalán nem találkoztam ezzel a Johnnal, már most nem szimpatikus. Egy felfuvalkodott londoni hólyagnak tűnik. Arról viszont eddig szó sem volt, hogy követnem is kell valakit. Bár Botond nem mondta ki egyértelműen a dolgot, nem ma kezdtem.

– Tehát arra kérsz, hogy játsszam el, miszerint a cégedhez jöttem informatikusnak, miközben John Butler után szaglászom, aki nem mellesleg a húgod pasija? És kövessem is őket?

Botond egy ideig nem válaszol. Látom rajta, hogy őrlődik. Nem először csinálok ilyet, tudom, hogy nem biztos benne, hogy átlépje-e ezt a határt. Az egy dolog, ha az ember felbérel egy magánnyomozót annak érdekében, hogy derítsen ki mindent a célszemélyről. Az azonban már egy egészen másik, morális kérdés, hogy arra béreljen fel valakit, kövesse az illetőt. Nem beszélve arról, hogy esetünkben a megbízóm húgáról van szó.

Ezt egészen egyszerűen nem fogadhatom el. Túl bonyolult az ügy már most.

– Azt hiszem, igen. Ha Hannának igaza van és nincs miért aggódnom ezzel a fickóval kapcsolatban, akkor maximum ő is csak megnyugszik. Természetesen nem ingyen szeretném kérni ezt a plusz szolgáltatást.

Plusz szolgáltatás. Milyen egy elbaszott kifejezés.

Azonban Botond ezennel az elevenembe talál. Csak és kizárólag azért vállaltam el ezt az ügyet és repültem Londonba, mert pénzszűkében vagyok, amit ez az egyetlen ügy meg tudna oldani.

Persze a családom is nyaggat már egy ideje, hogy el kéne látogatnom hozzájuk. Ezt a kérést mindig a munka-kártyával játszottam ki. Amiben nem is hazudtam akkorát.

Amióta kinőtte magát a nyomozóirodám, tényleg rengeteg munkám akad. Néha úgy érzem, hogy ideje lenne felvennem magam mellé valakit. Ezt azonban mindig el is vetem, amint jobban belemélyednék a kérdésbe.

Sóhajtok egyet, majd megdörzsölöm az arcom, és magamban feljegyzem, hogy ideje lenne megborotválkoznom.

Mégis mit kéne mondanom?

Ha nemet mondok, azonnal mehetek is vissza Budapestre, és el kell vállalnom legalább öt ügyet ahhoz, hogy megkeressem ennek a megbízásnak az árát. Nem is beszélve arról a személyről, akit kétségbeesetten próbálok elkerülni otthon…

És el is érkeztünk a másik okhoz, ami miatt Londonba jöttem.

Elegem van a kétségbeesett telefonhívásokból, a folyamatos bocsánatkérésekből, és a házam előtt hagyott szarságokból.

Ideje ismét kezembe vennem az életem, amire jobb alakalom nem is nyílhatna, mint ez az egy hét.

Pontosan ezért végül bólintok, majd egy kézfogással véglegesítjük a megbeszélteket.

Negyedik fejezet

Hanna

– Nem hiszem el, hogy a sátáni bátyád egy szexi pasival tárgyal, miközben nekünk csak az unalmas papírmunkát küldözgeti! – Sarah elégedetlenül kémleli Botond irodáját.

Én az elmúlt tíz percben folyamatosan azon munkálkodtam, hogy végre magamhoz térjek. Hunor kézfogása áramütésszerűen hatott a testemre, és teljesen használhatatlan lettem utána. Ezt persze egyáltalán nem mutattam, nagyrészt azért, mert a bátyám is a helyiségben tartózkodott. A másik ok, a Hunor szemében megcsillanó csalódottság volt. Komolyan úgy gondolja, hogy minden nő hasra esik előtte? Naná, hiszen istenien néz ki, de én akkor sem vagyok hajlandó tovább táplálni az egóját! Ja, és ó, azt nem is említettem, miszerint pasim is van. Ez a harmadik okom. Vagy inkább a tizenharmadik.

– Mondd el még egyszer, hogy néz ki! – Sarah hangja szakít ki a gondolataimból.

Megköszörülöm a torkom, és próbálom anélkül felidézni a nem sokkal korábban megismert férfit, hogy elcsöppennék.

– Magas, piszkosszőke hajú, kék szemű, borostás…

Mielőtt folytathatnám, kinyílik Botond ajtaja, és Miával meg a többi nővel, aki körülöttünk gyűlt össze, mind egyszerre fordulunk arra.

– Ó, anyám, lehidalok!

Sarah vadul legyezi magát mellettem. Na, igen. Hunor nem egy mindennapi látvány.

Ana készségesen felír valamit a naptárába, amit a bátyám mond neki. Sarah erősen oldalba bök.

– Hahó, Föld hívja Hannát! Szólítsd már le a bátyád, hogy legyen lehetőségünk bemutatkozni ennek a szexi félistennek.

– Ugyan már, lányok!

– Jó, oké, igazad van. Nem csak félig az.

Hangosan felnevetek, mire Botond felénk fordul. Automatikusan összehúzza a szemöldökét, amikor meglátja a mellettem álló Miát. Legjobb barátnőmet sem kell félteni, állja a bátyám tekintetét. Fogalmam sincs, miért ilyen ellenségesek egymással, de az biztos, hogy Mia első munkanapja óta ki nem állhatják egymást.

– Nincs dolgotok? – vakkantja oda a bátyám. Bájos.

Hunor mellette áll, és le sem veszi a szemét rólam. Nagyot nyelek, és igyekszem normálisnak tűnni.

– Nincs. Éppen arra várunk, hogy mikor kerülünk sorra a „kollégák, akiket meg kell siratnom az irodában” listádon. – Mia cinikus mosolyra húzza az ajkát, amikor látja, hogy a bátyám egyik szeme rángani kezd a beszólása miatt.

Az ajkamba harapok és próbálom leállítani a barátnőmet, azonban már késő. Botond feje szinte dupla akkorára nő, mint amilyen pár perce volt. Tudja, hogy nem sok mindenki kedveli az irodában, azonban soha senki nem mer vele szembeszállni. Kivéve Miát.

– Ne feszítsd túl a húrt, Mia!

Ana kétségbeesetten kapkodja a fejét kettejük között. Senki sem tudja hova tenni őket, ahogyan azt sem, hogy a bátyám miért nem rúgta még ki ezt a nagyszájú, feleselő lányt. Kétlem, hogy ennyire tekintettel lenne a barátságunkra, mivel soha semmire és senkire nincs tekintettel saját magán kívül.

– Mia csak azt akarta mondani, hogy szeretne bemutatkozni az új kollégánknak. – Gyorsan beszélek, mivel próbálom visszatartani a kipattanni készülő vitát.

A bátyám tekintete azonban elsötétedik, és ismét legjobb barátnőm felé fordul. Mia felhúzott szemöldökkel néz vissza rá, és komolyan úgy érzem, hogy hamarosan lángra lobban a helyiség körülöttük. Bár sosem kedvelték egymást – és még enyhén fejezem ki magam –, ennyire nem fajult el a helyzet soha. A bemutatkozással csak enyhíteni szerettem volna a feszültséget, de Botond mintha éppen emiatt lobbant volna ismét haragra. Mégis mi folyik itt?

Hunor eközben még mindig engem néz, ám ezúttal megváltozik a kifejezés a szemében. Nem tudom hova tenni, de továbbra is kerülöm a tekintetét a biztonság kedvéért.

Mia és a többi lány bemutatkozik Hunornak, majd Botond elvezeti a férfit. A bátyám úgy néz Miára, mintha ott helyben meg akarná ölni. És a baj az, hogy Mia is ugyanígy néz vissza rá. Nekik kettejüknek egészen egyszerűen nem lenne szabad egy légtérben tartózkodniuk.

– Basszus, Mia, hogy te nem tudsz viselkedni! – rendezgeti Ana idegesen az iratokat a pultján. Barátnőm csak a szemét forgatja, mielőtt azonban bármit is válaszolhatna, ismét Sarah veszi át a szót, aki még mindig extázisban van:

– Nem az a lényeg! Láttátok az új pasit? Hozzá tudnék szokni, ha mindennap látnom kéne.

Egyetértően bólintunk mindannyian. Hunor ezek szerint nem csak nekem szúrt szemet. Remek.

***

– Mit gondolsz, szépségem? – John várakozóan néz rám.

A korábban megbeszélt vacsorát legszívesebben lemondtam volna, de nem akartam bunkó lenni. Így most azt sem tudom, hogy a velem szemben ülő pasim mit is mondott pontosan.

– Remek ötlet – mondom, és magamban reménykedem, hogy ilyen válaszra számított.

Szerencsém van, mivel nem firtatja tovább a korábbi témát. Igyekszem nem rá és az üzleti gondjaira koncentrálni, ezért inkább evéssel foglalom el magam. Próbálom elképzelni magunkat kívülről, és rá kell jönnöm, hogy Johnnal tökéletes párosnak tűnünk. Egy menő üzletember, és egy menő üzletember lánya.

– Van kedved feljönni még hozzám, szépségem? – Komolyan, ha még egyszer így szólít, lefejelem az asztalt. Esetleg őt.

– Nagyon jó lenne, de Miával van találkozóm.

Ebben legalább nem hazudok. John csak bólint, majd tovább magyaráz valami üzleti kockázatról, amit nem tud, hogy vállaljon-e. Bólogatok és helyeslő szavakat préselek ki magamból, miközben egyáltalán nem figyelek rá.

Tudom, mit gondol rólam mindenki, aki ismeri a kapcsolatunkat. Mégis mi a fenének vagyok vele, ha ennyire nem érdekel sem ő, sem a problémái? Nos, ez egy nagyon jó kérdés.

Be kell vallanom, eleinte tetszett nekem ez a férfi, a maga átlagos módján ugyanis jóképű. Minden nő meg szokott fordulni utána az utcán, de néha még Kate-et is azon kapom, hogy őt vizslatja. Ami igencsak fel tud húzni, mivel Kate a leendő sógornőm. Inkább elhessegetem a gondolatot, mert csak felidegesítem magam. Na, szóval, John jó parti. De hogy megmozgat-e bennem valamit úgy, mint a romantikus regényekben a főhős a főhősnőben? Ó, nem, még a közelében sincs a dolognak.

Mia mindig azt mondja, hogy le kell tennem az ilyen romantikus gondolatokról, még úgy is, hogy ő állandóan ezeket a bizonyos könyveket falja. Fogalmam sincs, miért ilyen keserű a szerelemmel szemben, mivel sosem mesél a múltjáról. De bízom benne, hogy nincs igaza. Hiszen nem lehet ennyi az egész, nem igaz? A szerelem nem szólhat arról csupán, miszerint papíron tökéletesen összeilletek, de ennyi.

És egyébként is, ha nem létezik az a romantikus regényekbe illő, izzó szerelem, akkor mégis mi a fenét éreztem, amikor Vass Hunor ma megfogta a kezemet? Szinte éreztem a kettőnk között kipattanó szikrát. De az is lehet, hogy csak képzelődtem.

Mivel egy olyan pasi, mint Hunor, soha nem kezdene ki egy olyan lánnyal, mint amilyen én vagyok.

Ötödik fejezet

Hunor

Miután Botond elhozott ideiglenes lakásomra, munkához is láttam. Nem szeretem vesztegetni az időm.

A Nemes családnak hatalmas épülete van a belvárosban, amiben több emeletük és lakásuk is van. Ezeknek az egyikét kaptam meg én a következő egy hétre. A lakás igencsak semmitmondó. Halványszürke falak, modern berendezés. Botond idefelé megemlítette, hogy ő és Hanna is ebben az épületben élnek, viszont nekik a legfelső emelet jutott, tetőtéri lakással. Naná. Kíváncsi lennék, hogy Hanna otthona is ilyen-e, vagy ő kétségbeesetten próbálja feldobni mindenféle lakberendezési holmival, hogy jobban érezze magát. Ha tippelnem kéne, az utóbbi.

Ahogy kisétálok a teraszra, felhorkanok. Sosem gondoltam volna, hogy egy ilyen helyen leszek. Jól megvoltam Magyarországon az elmúlt harminc évben. Nem akartam eljönni, de, tekintettel a helyzetemre, szükségem volt egy kis környezetváltozásra.

A gondolataimból a telefonom rezgése szakít ki. Kelletlenül halászom elő a készüléket, aztán megenyhülök, amikor meglátom a kijelzőn villogó nevet.

– Kösz, hogy értesítetted az egyetlen rokonod afelől, hogy szerencsésen megérkeztél Londonba! – A szemrehányás hallatán forgatni kezdem a szemem. Az unokatestvérem szeret túlozni, és ez most sincs másképp.

– Nem kell engem félteni, Domonkos. És különben is, nem te vagy az egyetlen rokonom. Helga néni is él még, ha jól tudom.

– Ó, nagyon is él. Épp az unokáját szórakoztatja. – Amikor eszembe jut Domonkos gyereke, elfog egy furcsa érzés.

Még mindig nem tudom hova tenni a tényt, miszerint az unokaöcsém rólam nevezte el a fiát. Egyszerre esik jól a dolog, és érint kellemetlenül.

– Hogy van kis Hunor? – kérdezem, miközben hallom, hogy a háttérben visongat.

– Soha jobban. Anya teljesen kikészült, hogy augusztusban pár hetet Olaszországban töltöttünk, ezért most igyekszik bepótolni vele minden „elvesztegetett” időt.

Hallom Domonkos hangjában, hogy elégedett. Jó neki.

– Na és Dorka? – érdeklődöm ezúttal Domonkos felesége után, mivel fogalmam sincs, hogy mit is kéne reagálnom erre a nagy boldogságra.

– Ő is jól van, ő is jól van. – Egy ideig hallgatunk, majd ismét ő szólal meg: – Na és te? Hogy tetszik London?

Nem tudom, hogy őszinte legyek-e vele. Amikor legutóbb megemlítettem neki, hogy milyen módszerekkel próbálok túllépni az elmúlt időszak eseményein, megadta egy pszichológus számát, aki elvileg a feleségének is sokat segített.

Én csak a szememet forgattam az ajánlatán. Domonkos egy kibaszott mázlista, és ezt már többször is az orra alá dörgöltem.

Gyönyörű felesége van, akivel az egyik ügye kapcsán találkozott. Domonkos ügyvéd, ráadásul London egyik legjobban menő irodája az övé. Már többször is megpróbált rávenni, hogy költözzek ide és dolgozzak neki, én azonban mindig visszautasítottam az ajánlatát. Bár be kell vallanom, hogy nem lenne rossz gyakrabban találkozni vele. Helga néni, Domonkos anyja, apám testvére volt, és ő az egyetlen élő személy, aki még rá emlékeztet. Domonkos pedig nem csak az unokatestvérem, hanem az egyetlen barátom is. Igaz, hogy a feleségével és a kisfiukkal még nem sokszor találkoztam, de jó lenne velük is több időt tölteni.

Dorka, Domonkos felesége gyönyörű, és nem mellesleg nagyon tehetséges is. Két éve megírta a történetét, ami azóta bestseller lett. A fiuk nem sokkal a könyv megjelenése után született, és azóta ők ketten – vagyis hárman – elválaszthatatlanok.

Mint mondtam: Domonkos egy kibaszott mázlista.

Mégis képtelen vagyok neki igent mondani az állásajánlatra. És az igazat sem vagyok hajlandó megosztani vele, ezért csak ennyit felelek a kérdésére:

– Megvagyok, kösz – térek vissza a beszélgetésbe, amikor már pár másodperce a gondolataimba veszek. – Tervezek bemenni a városba egy italra. Nincs kedved csatlakozni?

Amikor felteszem a kérdést, egy hatalmas csattanást hallok a háttérben.

– Szeretnék, tényleg, de itt káosz van. Bocs, Hunor, de most mennem kell.

Hangosan felsóhajtok, majd kiropogtatom a nyakam. Tényleg el akarok menni legurítani egy italt, de nem ismerek egy helyet sem, ahova érdemes betérni. Kelletlenül írok az egyetlen személynek, akit még ismerek a városban.

Én: Nem tudsz véletlenül egy jó bárt közel a lakáshoz?

Botond: Gyere a Tayēr-be. Félóra, és én is ott vagyok.

Remek. Nem terveztem találkozni a felfuvalkodott megbízómmal, de úgy tűnik, nincs más választásom.

***

A bárhoz érve elcsodálkozom, amiért az szinte üres. Botond a hosszú pultnál ül, és az italába mered. Mellé telepszem, majd én is kérek egy pohárral.

– Mi a helyzet? Tetszik a lakás? – Fáradtabbnak néz ki, mint délelőtt, ami lehetetlennek tűnik, mivel már ott is olyan benyomást keltett, mint aki egy hete nem aludt.

Csendben bólintok, miközben őt figyelem. Nehéz kiismerni ezt az alakot. Rezegni kezd a telefonja a pulton, mire szentségelve kinyomja.

– Nem veszed fel? – Akaratlanul is meglátom a nevet a kijelzőn. Kate.

– Nem. A menyasszonyom az, aki már az idegeimre megy az esküvő részleteivel.

Mélyet sóhajtva masszírozni kezdi a halántékát. Ledöntöm az italom, majd rendelek egy új kört. Magamnak is, és neki is.

– Nincs könnyű dolgod nők terén.

Halványan elmosolyodik a kijelentésemen, és egyből magába dönti a piáját.

– Hát, nincs. Hannával egészen az egyetem végéig nem volt gond, de az utóbbi fél évben az őrületbe kergetett ezzel az új pasival.

Bólintok, de nem tudom, mit mondhatnék. Ezek szerint már egy ideje tart a lány kapcsolata ezzel a gazdag pöccsel. Fogalmam sincs, miért zavar ez engem ennyire.

– A többi pasiját bírtad? – igyekszem óvatosan puhatolózni.

Bár már mindent tudok a lányról – hova járt suliba, hányas cipőt hord stb. –, arról nem találtam infókat, hogy kikkel járt korábban. Hasznosan töltöttem a délutánt, de ettől függetlenül még Hannáról is lefuttattam egy háttérellenőrzést. Biztos, ami biztos.

– Még nem volt neki. Legalábbis komoly nem. Ez a John a szerencsés első. – A második mondatnál macskakörmöket rajzol a levegőbe.

Erősebben szorítom a poharam, és magam elé bámulok. Miért zavar egyáltalán, hogy Hannának más volt az első? Nem a gimiben vagyunk, az istenért!

– Na és mi a helyzet Miával?

A kérdés akaratlanul szalad ki a számon. Botond teste megfeszül.

– Mi lenne vele?

– Nagyon… kedvesnek tűnik.

Mia belevaló csajnak tűnt az irodában. Keményen odamondta Botondnak a véleményét, amin még a férfi saját húga is meglepődött. Nem értem, hogy egy Botond-féle fickó miért viseli el, hogy valaki így beszéljen vele. Olyannak tűnik, mint aki azonnal kirúg bárkit, aki tiszteletlenül beszél vele. Mind az irodában, mind a magánéletében

– Na igen, Mia maga a báj.

– Miért nem rúgod ki? – Ismét nem tudok uralkodni magamon. Botond feszülten felém fordul.

– Mit kérdeztél?

– Hallottad.

Egy ideig farkasszemet nézünk egymással. Végül Botond elfordul, és megrázza a fejét. Nem szól egy szót sem. A szemem sarkából látom, hogy remegni kezd a keze. Ökölbe szorítja, majd szorosan lehunyja a szemét. Vajon dühkezelési problémái vannak? Elég jó emberismerő vagyok, ezért úgy gondolom, hogy nem. Valami mélyebb húzódik meg a háttérben, azonban még fogalmam sincs, hogy micsoda. Botond elnézést kér, majd kiviharzik a bárból, egyedül hagyva kavargó gondolataimmal.

Hatodik fejezet

Hanna

Miával a közös törzshelyünkön találkozunk. Elég nagy a tömeg, még így is, hogy a hét közepénél járunk. Odafurakszunk a sor elejéhez, majd amikor bediktálom a nevem, a biztonsági őr soron kívül beenged bennünket. Hallom, hogy többen is elégedetlenkednek odakint, de teszek rá. Néha egész hasznos, ha az ember lánya gazdag családba születik.