ALINA VEY

MR. STORM

Te lettél az otthonom

© Alina Vey, 2026

Szerző: Alina Vey

Kiadó: Vey Romance

Műfaj: Kortárs romantikus fejlődésregény

Romantika típusa: Soft romance / closed-door romance

Kiadás éve: 2026

ISBN 978-615-02-6593-3

Minden jog fenntartva.

Ez a könyv magánkiadásban jelent meg.

A mű egészének vagy bármely részének másolása, sokszorosítása, elektronikus tárolása vagy bármilyen formában történő felhasználása a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos.

Tartalom

1. Idegen tekintetek

2. A férfi, akit nem lehet olvasni

3. Határok és szabályok

4. Veszélyes közelség

5. Ami kimondatlan marad

6. Apró repedések

7. A csend beszél

8. Több, mint munka

9. Egy pillanat túl sok

10. Ami már nem kontrollálható

11. Egy nő a múltból

12. A látvány, ami mindent felborít

13. Menekülés

14. A döntés ára

15. Kimondatlan igazságok

16. Ami fontosabb mindennél

17. A birtok csendje

18. Ahol otthon vagyok

19. Az első repedés

20. Az igazság küszöbén

21. Elengedés

22. Az igazság súlya

23. Egy irányba

24. A választás

25. Az eskü

Epilógus

1. Idegen tekintetek

LIZA

A hétfő reggelek sosem tartoztak a kedvenceim közé, de ez a nap már az első órában káoszba fulladt.

Az asztalomon szerződések sorakoztak, a naptáram tele volt egymást érő tárgyalásokkal, a telefonom pedig megállás nélkül rezgett. Minden a helyén volt. Minden haladt.

Csak ő hiányzott.

Mr. Storm.

Harmadszor hívtam aznap.

A készülék ismét ki volt kapcsolva.

Az e-mailjeim olvasatlanul vártak, az üzeneteimre nem érkezett válasz. Mintha egyszerűen felszívódott volna.

Pedig most nem tűnhetett volna el.

Az új projekt hónapok munkája volt. Engedélyek, szerződések, egyeztetések, végtelen telefonhívások... szinte minden rajtam futott keresztül.

Már csak a befektetői tárgyalás volt hátra. Ha az meghiúsul, hónapok munkája veszhet kárba.
És valószínűleg én leszek az első, akit számon fognak kérni.

Keserű mosoly húzódik a számra.

Nem először történne meg.

Irodavezetőként megszoktam, hogy a problémák nagy része végül nálam landol. Azt is, hogy Mr. Storm ritkán magyarázkodik. Bocsánatot pedig még ritkábban kér.

Valamiért mégsem tudok rá igazán haragudni.

Ez bosszant a legjobban.

Nem azért, mert mindig igaza van.
Hanem mert az utóbbi hetekben megváltozott.

Egyre többször kapom rajta, hogy elkalandozik a tekintete. Mintha folyton máshol járna. Néha olyan fáradtnak tűnik, hogy azt sem értem, hogyan áll még talpon.

A magánéletéről soha nem beszél.

Én pedig megtanultam, hol vannak a határok.
Legalábbis ezt ismételgetem magamnak.

Késő estig bent maradok.

Minden alkalommal, amikor kinyílik a lift ajtaja, automatikusan odanézek.

Mindig valaki más érkezik.

Amikor végül lekapcsolom az irodában a villanyt, már csak a takarítók dolgoznak az emeleten.

Otthon ledobom a táskámat a kanapé mellé.

A nappali csendje szinte fülsiketítő a nap zaja után.

Kitöltök magamnak egy pohár bort, aztán még egyet.

Elindítok egy filmet, de tíz perc múlva rájövök, hogy fogalmam sincs, miről szól.

Újra ugyanoda jutok.

Hol lehet?
És ami még rosszabb...
miért foglalkoztat ennyire?

Másnap reggel pontosan kilenc órakor besétál az irodába.
Mintha tegnap semmi sem történt volna.

Sötétkék inge makulátlan, a zakó hanyagul a karjára vetve. Arcán ugyanaz a visszafogott nyugalom ül, amitől senki sem tudja eldönteni, mire gondol valójában.

A kollégák szinte egyszerre néznek fel.

Ő pedig végigméri az irodát.

– Szükségem lesz mindenkire a hétvégén.

Ennyit mond.

Megvárja, amíg minden szem rá szegeződik.

– A birtokon elkezdődött a szüret.

A terem elcsendesedik.

– Ha segítetek, cserébe kaptok két plusz szabadnapot.

Valaki halkan felnevet.

Én nem.

Csak nézem.

Komolyan gondolja.

Most.
Amikor a projektünk éppen a legfontosabb szakaszába érkezett.

Napok óta őt keresem.

A befektetők várnak.

Ő pedig...
szüretelni akar.

A bennem felgyülemlett feszültség lassan, de biztosan utat tör magának.

Most először érzem azt, hogy talán nem akarom többé megérteni.

A hétvége gyorsabban elérkezik, mint szeretném.

Őszintén remélem, hogy az utolsó pillanatban lemondja az egészet.

Nem teszi.

A céges kisbusz lassan kanyarodik fel a domboldalon. Ahogy egyre magasabbra érünk, a város zaját felváltja a szél halk susogása. A szőlősorok szinte a horizontig nyúlnak, aranyló és mélyzöld foltokban hullámzanak a késő nyári napfény alatt.

Akármennyire dühös vagyok rá...
ez gyönyörű.

– Ugye megérte felkelni? – kérdezi mellettem a kolléganőm mosolyogva.

Csak hümmögök.

Nem akarom bevallani, hogy igaza van.

A birtok sokkal nagyobb, mint amilyennek képzeltem. Régi kőépületek, gondosan karbantartott udvar, távolabb egy modern feldolgozóüzem. Minden rendezett, mégis otthonos.

Furcsa.

Valahogy ez nem illik ahhoz a férfihoz, akit az irodából ismerek.

– Jó reggelt!

Mr. Storm hangja a hátam mögül érkezik.

Megfordulok.

Most farmer van rajta, világos ing, feltűrt ujjakkal. A zakó és a nyakkendő eltűnt, helyettük napszemüveg lóg az inge nyakába akasztva.

Sokkal fiatalabbnak tűnik.

Emberibbnek.

– Köszönöm, hogy eljöttetek – mondja. – Igyekszem gyorsan végezni, hogy a vasárnapotok még szabad maradjon.

A kollégák között halk moraj fut végig.

Néhányan már viccelődnek, mások kosarakat vesznek magukhoz.

Én még mindig próbálom eldönteni, hogy bosszús vagyok... vagy kíváncsi.

Mr. Storm már a szőlősorok között jár.

Nincs benne semmi erőlködés.

Úgy mozog itt, mintha nem is egy cég vezetője lenne, hanem valaki, aki egész életében ezt csinálta.

Lehajol.

Egyetlen mozdulattal levág egy fürtöt.

Rutinból.

A napfény megcsillan a metszőolló pengéjén.

– Liza!

Felkapom a fejem.

– Segítenél ennél a sornál?

Bólintok.

Persze.

Miért is ne pont engem hívna?

Lassan odalépek hozzá.

Először a szőlőt figyelem. Sokkal könnyebb azt nézni, mint őt.

– Ezek már jók? – kérdezem.

– Igen.

Közelebb hajol.

– Látod ezt a színt? Már nem zöld. Inkább borostyánba hajlik. Innen lehet tudni, hogy készen áll.

A hangja nyugodt.

Türelmes.

Nem olyan, mint az irodában.

A vállunk majdnem összeér.

Meglep, milyen természetesen magyaráz.
Mintha nem is ugyanaz az ember lenne.

Előrenyúlok egy fürtért.

Ugyanabban a pillanatban ő is.

Az ujjaink összeérnek.

Nem több egyetlen érintésnél.
Mégis egyikünk sem mozdul azonnal.

A levegő mintha egy pillanatra besűrűsödne körülöttünk.

Érzem a bőrének melegét.

Hallom a saját szívverésemet.

Nevetséges.

Hiszen csak a kezéhez értem.
Mégis úgy érzem, mintha valami láthatatlan határt léptem volna át.

Lassan felnézek.

Mr. Storm már engem figyel.

A tekintete most először nem magabiztos.
Mintha őt is váratlanul érte volna ez a néhány másodperc.

A csend túl hosszúra nyúlik.

– Főnök!

Valaki a távolból szólítja.

Mindketten egyszerre kapjuk el a kezünket.

Ő egy lépést hátrál.

Megköszörüli a torkát.

– Ne haragudj.

Halkan mondja.
Őszintén.
És ettől sokkal jobban zavarba jövök, mint magától az érintéstől.

2. A férfi, akit nem lehet olvasni

MR. STORM

Amikor Liza belép az irodámba, ösztönösen felállok.

Régen ezt észre sem vettem volna.

Most már igen.

– Köszönöm, hogy bejöttél.

Nyugodtnak hangzom.
Legalábbis remélem.

– Természetes – feleli.

Az ajtót halkan becsukja maga mögött, aztán az asztal elé lép. A kezében már ott van a befektetői szerződés, tele apró jelölésekkel.

Persze.

Mire én átnézném, ő már megtette.

– Több pontot módosítani kell – mondja, miközben kinyitja a dossziét. – Különben biztosan visszaküldik.

Bólintok.

A dokumentumot kellene néznem.

Ehelyett azt figyelem, ahogy a papírlap széléhez simulnak az ujjai.

Azonnal eszembe jut a szőlő.

A napfény.

Az a néhány másodperc, amit azóta sem tudok kiverni a fejemből.

Nevetséges.

Ennyi nem billenthet ki.
Mégis...

– Ezt a bekezdést átírnám – szólal meg újra.

Közelebb hajol.

Az illata megint ugyanaz.

Finom.

Nem tolakodó.

Épp eléggé ahhoz, hogy kizökkentsen.

Lassan kifújom a levegőt.

– Rendben.

A hangom mélyebb, mint szeretném.

Ő felnéz.

Egy pillanatra összeakad a tekintetünk.

Azonnal a papírok felé fordulok.

– Arra gondoltam... – kezdi óvatosan. – Ha szeretnéd, elkísérhetlek a befektetőkhöz.

Megáll a toll a kezemben.

Erre nem számítottam.