Diana R. Chambers

JULIA

CHILD

TITKOS

HÁBORÚJA

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

MÁSODIK RÉSZ

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

HUSZONKILENC

HARMINC

HARMADIK RÉSZ

HARMINCEGY

HARMINCKETTŐ

HARMINCHÁROM

HARMINCNÉGY

HARMINCÖT

HARMINCHAT

HARMINCHÉT

HARMINCNYOLC

HARMINCKILENC

NEGYVEN

NEGYVENEGY

NEGYEDIK RÉSZ

NEGYVENKETTŐ

NEGYVENHÁROM

NEGYVENNÉGY

NEGYVENÖT

NEGYVENHAT

NEGYVENHÉT

NEGYVENNYOLC

NEGYVENKILENC

ÖTVEN

ÖTVENEGY

ÖTVENKETTŐ

ÖTVENHÁROM

ÖTVENNÉGY

ÖTVENÖT

ÖTVENHAT

ÖTVENHÉT

ÖTVENNYOLC

ÖTVENKILENC

A SZERZŐ UTÓSZAVA

KREDITEK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Everettnek és Lilinek,

az útitársaimnak

A Julia Child titkos háborúja fiktív történet, amelyet Julia McWilliams Child iránti csodálatom ihletett. A könyv az én képzeletem műve, és tíz éven át zajló, kiterjedt kutatáson alapul, melynek során temérdek tudományágban barangoltam, és történelmi forrás között kutakodtam. Az összegyűjtött anyagból ötleteket, utalásokat és nyomvonalakat merítettem, melyekből magam raktam össze Julia kevéssé ismert, ám jelentős szolgálatának történetét, amit a második világháborúban, Ázsiában teljesített az OSS-nél, a Stratégiai Szolgálatok Hivatalánál. Bármennyire is megalapozott könyvem valós tartalma, ez mégiscsak egy regény.

A jól ismert történelmi személyektől eltekintve, a valós személyekhez – akár élőkhöz, akár holtakhoz – való hasonlóság pusztán a véletlen műve.

– Diana R. Chambers

„Valóban kém akartam lenni, és úgy véltem, remek leszek a szakmában, hiszen egy olyan magas nőből, mint én, senki sem nézné ki, hogy kém.”

– Julia Child a Fresh Air című műsorban, Terry Gross-szal.

1989; WHYY és NPR

„[A munkavállaló] beleegyezik, hogy »örökre titokban tartja munkáját és mindazon információt, amelyet megszerezhet…, [és] teljes mértékben vállalja a tevékenységével járó kockázatot«.”

– Részlet az OSS Különleges Műveletek Csoportja

szerződésének a szövegéből

„…egy washingtoni őrnagy… azt mondta…, Londonba megyünk, ahol titkos hírszerzési munkával foglalkozunk majd [az OSS-nél] – de ha bárki kérdezősködne, csak annyit kell felelnünk, hogy hivatalnoki szolgálatban állunk.”

– Katherine Keene, szolgálati memoár

a Női Hadkiegészítő Hadtesnél,

Katherine Mildred Keene dokumentumai

DÉL-ÁZSIA MÁSODIK VILÁGHÁBORÚS HADSZÍNTEREI
(Fanita Lanier alkotása)

KÍNA–BURMA–INDIA MÁSODIK VILÁGHÁBORÚS HADSZÍNTEREI

BETŰSZÓK ÉS RÖVIDÍTÉSEK

CBI: China-Burma-India Command – Kínai–Burmai–Indiai Parancsnokság, az amerikai, brit és kínai szövetséges vezetés alatt álló hadszíntéren, amely az India, Burma és Kína területén zajló műveleteket és hadmozdulatokat felügyelte.

FANY: British First Aid Nursing Yeomanry – Brit Önkéntes Elsősegélynyújtó Szervezet.

FDR: Franklin D. Roosevelt, az Egyesült Államok elnöke.

KMT: Kuomintang, Kínai Nacionalista Párt; vezetője: Csang Kaj-sek főparancsnok.

MO: Morale Operations; Pszichológiai Műveletek Osztálya, OSS Hivatal.

OSS: US Office of Strategic Services – Stratégiai Szolgálatok Hivatala; a brit titkosszolgálat befolyására (és a Pearl Harborban történtek hatására) – Roosevelt elnök megbízta William Donovan tábornokot Amerika első kémügynökségének felállításával.

OWI: US Office of War Information – Háborús Információs Hivatal.

R&A: Research and Analysis, OSS Department – Kutatási és Elemzési Részleg, az OSS egyik műhelye.

SACO: Sino-American Cooperative Organization – Kínai–Amerikai Különleges Műszaki Együttműködési Szervezet; a kínai–amerikai haditengerészet hírszerző és szabotázsakciókért felelős szolgálata.

SEAC: South East Asia Command – A brit–amerikai vezetés alatt álló Délkelet-ázsiai Parancsnokság.

SI: Secret Intelligence – Hírszerzés.

SIS: Secret Intelligence Service – Titkosszolgálat, brit kémszervezet.

SOE: Special Operations Executive Group – Különleges Műveletek Parancsnoksága, brit hírszerző és szabotázsakciókért felelős szolgálat.

SOS: US Services of Supply – Hadtáp.

WACS: US Women’s Army Corp – Amerikai Női Hadtest.

WAVES: US Women Accepted for Volunteer Emergency Services – Vészhelyzeti Szolgálatra Felvett Női Önkéntesek.

WRENS: British Women’s Royal Naval Service – Brit Női Királyi Tengerészeti Haderő.

Santa Barbara, Kalifornia,

2002. szeptember

Julia arcát a forró Szent Anna szél felé fordította, amely úgy fújt, mintha övé lett volna a hely; fellebbentette a vászonfüggönyöket, és olyan gyorsan szellőztette át a kis szobát, mint ahogy egy szakács a tejszínhabot veri. A távolban fehér csúcsok magasodtak a kék Csendes-óceánban, melynek félelmetes erejű tömege pillanatok alatt elborult, és fenyegetővé vált, gyászos ábrázatot öltött, vagy épp ígéretesen szikrázott. Julia minden ilyen hangulatot megismert, amikor a hajója 1944 márciusában áthaladt az ismeretlenbe. Valójában azokon a távoli partokon vette kezdetét az élete, vagyis akkor kezdett el élni. Még a második világháborús sötétség közepette is.

Ázsiában keltek életre az ízlelőbimbói – igazából valamennyi érzékszerve. Ott minden nap egy-egy újabb felfedezés volt. Most itt, az íróasztalánál – ahol egy jellegtelen számítógép lépett a megbízható, jó öreg Royal helyére – megtöltötte a tüdejét a zsálya, az eukaliptusz, a jázmin és az édes borsó karakteres illatával… És ez már vissza is repítette a Kunmingi Virágkörbe – és a szabadtéri piacra, ahol a harisnyatartóját és a harisnyáját vásárolta. Megdöbbentő, nem? Julia Childtól nem ezt várná az ember…

Hogyan válhatott egyáltalán ikonná? Ez még őt magát is meglepte. Közönsége számára egy kedves barát, a kedvenc tanárnő vagy nagynéni volt. Az emberek meghívták az otthonukba, megnézték a tévéműsorát, kipróbálták a receptjeit. Nagy öröm volt számukra, hogy részese lett az életüknek; hogy osztozhattak a jó francia ételek iránti szenvedélyében, és jó étvágyat – Bon appétit – kívánt nekik. Úgy érezték, mintha ismernék őt. Csakhogy ők Julia Childot, a francia séfet ismerték. Ez volt az ő életműve.

Julia McWilliams született előadóművész volt – író és rendező, aki kosztümös drámákon dolgozott családja pasadenai házának a padlásán. A szomszédság nyurga bandavezére, Julia, inkább kalózként, semmint romantikus szerepekben tündökölt. Aztán ott volt „A Hang” is, amit – akárcsak a magasságát – Caro mamától örökölte. Ahogy szárnyalt, csapkodott, és teljesen kikerült az irányítása alól… Nos, ez mérhetetlen fájdalmat okozott neki mindaddig, amíg Paul azt nem tanácsolta neki, hogy lazítson, és egyszerűen csak létezzen. „Meglátni és megszeretni” – mondta Paul sok-sok évvel azelőtt Kínában, amikor végre megpillantotta bájait.

Férje volt az ő mentsvára és ihletforrása, míg egy hosszú betegség el nem ragadta mellőle. Vele együtt Julia fele szíve is odaveszett. A másik fele azonban – meglepő módon – tovább dobogott, és Julia Childé maradt. Az emberek függtek tőle, és szerették; s bár mindez nem volt Paul szerelméhez mérhető, tartotta benne a lelket. Ez meg egy jó sült csirke, egy tüzes burgundi, és némi friss, ropogós kenyér… Ennek ellenére gyakran elbizonytalanodott, és felmerült benne a kétely, vajon érdemes-e folytatnia. Ilyenkor azonban felcsengett fülében anyja határozott tanácsa: „Emeld fel a fejed, és menj tovább!” Így hát muszáj volt így tennie.

Mindig is tudta, hogy hivatott valamire, és ezt a belső hitet lánykori naplójára is rábízta, mégsem merte hangosan kinyilatkoztatni. Immár átlépett a huszonegyedik századba, ahol végre normális jelenségnek számított, hogy egy fiatal nő ambíciókat tápláljon. Kevesen tudták elképzelni, milyen szégyent érzett amiatt, hogy el szeretne érni valamit. Paul azonban segített neki áttörni az értelmetlen gátlásokon. Amikor Párizsba költöztek, arra biztatta Juliát, hogy szálljon szembe a nagyképű (férfi) szakácsokkal, és zárkózzon fel hozzájuk.

Keményen megdolgozott érte, de sikerült neki. Képzeljük csak el: elsajátította a francia konyhaművészet fortélyait, és a világ elé tárta. Igaz, a második világháború olvasztótégelyében szerzett tapasztalatai nélkül talán nem vált volna azzá a nővé – ott tanulta meg, mire képes igazán. Azoknak a napoknak az emlékei mindörökre beleégtek az elméjébe. A háború mindent megkövetelt tőlük, ezért ők mindent meg is adtak. Néhányan túlélték, de egy sem maradt ugyanolyan, mint amilyen azelőtt volt. Egyszerűen fogalmazva, Juliát a háború formálta meg.

Meghatározó áttörés volt számára. Az álmok és a makacs akarat, amelyek odavezérelték, a megragadott lehetőségek… Ha nincs bátorsága elmenni arra a frontvonalra Ázsiában, és nem lép át az ismeretlenbe, sosem találkozik élete párjával, Paul Childdal. Akkor valaki más lett volna belőle, nem Julia Child…

ELSŐ RÉSZ

A titkok őrzője

EGY

Washington D. C.

1943. szeptember

’Vad Bill’ Donovan tábornok ellenségei „cowboyoknak” nevezték a rettenthetetlen OSS-ügynököket, akik nemzetüket szolgálták szerte a világon. Vagy „kalandoroknak”, olykor „fenegyerekeknek”. Ugyan hogy is lehetett volna rossz dolog, ha az embernek meg kellett mentenie a világot? Julia büszke volt arra, hogy az OSS-nél, a Stratégiai Szolgálatok Hivatalánál – Amerika első hírszerző ügynökségénél – tehette a dolgát, amelyet Donovan hozott létre Roosevelt elnök mandátuma alatt. Az Első Világháborús Emlékérem kitüntetettje gyakran hangoztatta: „Kockázatvállalás nélkül nincs siker.”

Amikor azonban egy nyirkos szeptemberi estén kiviharzott a főhadiszállásról, megértette a különbséget Donovan és önmaga között: ő nem holmi sebesült ezredes, aki tüzet gyújt az ellenségre. Ő Julia McWilliams, a titkos dokumentumok és akták OSS-beli Iktatójának felügyelője. A főnöke nem volt ott, ő azonban igen – „több ezer jótét lélek” életével a kezében.

Megállt a lépcső tetején, és a kör alakú bejárati felhajtót kémlelte – néhány parkoló járművet látott, de taxit egyet sem. A Potomac folyó feletti elszigetelt domboldalra épült, régi kőkomplexum sötét volt, és csendes, a félholdat ritkás felhők takarták el. Tökéletes helyszín lett volna egy kémregényhez. Ez azonban nem fikció volt. Óriási kockázatot vállalt most, amikor lelkiismeretétől hajtva illetéktelen küldetésre indult. A dolognak következményei lehettek.

Az árnyak szétváltak. És ő indult.

– Éjfél előtt mész el? – kérdezte a felfegyverzett őrmester.

Massachusettsi akcentusa, amely néhai anyjára emlékeztette, gyengédséget ébresztett benne a buzgó fiatalember iránt, aki a ranglétra alján is teljesítette kötelességét. Julia megértette a benne dúló érzéseket: ő is vágyott rá, hogy kirepülhessen a világba.

– Vacsorarandi – válaszolta kissé sípoló hangon, miközben igyekezett leplezni az idegességét. – Egész nap nem ettem!

– Helyettem is igyál meg egy martinit, cicám! Két olajbogyóval.

– Számíthatsz rá. – Julia az ujjaival gesztikulált, és kényelmetlen volt számára a trükközés, a vérbeli ügynök bőrébe bújva. Úgy érezte, egy tágabb, kihívásokkal és veszélyekkel teli élet küszöbén áll.

Arra készült, hogy elviharzik az E Street felé, és taxit fog. Már félúton volt a kijárat felé, amikor a sötétből egyszer csak kigördült egy vakító sárga taxi. Adrenalin áradt szét a testében. Ahogy felbukkant mellette egy öltönynadrágos láb, ő felemelte az egyik karját, és a taxi felé szaladt. A civil elkapta a pillantását. Aztán két katonatiszt tűnt fel a bozótból, és bepattantak a kocsiba. Az egyik cigarettacsikket pöckölt ki az ablakon. Láthatatlan lett volna? Vagy csak überelték őt?

Mielőtt a kapuhoz értek volna, behajolt a kocsiba.

– Elnézést, uraim, de vészhelyzetben vagyok, és a Georgetown Kórházba igyekszem. A kisöcsém… – rögtönözte dobogó szívvel. Abban reménykedett, hogy Caro mama nem látja odafentről a színlelését. – Ő is katona, baleset érte gyakorlat közben. Hálás lennék, ha elvinnének…

– Sajnálom, nővér, de el kell érnünk a vonatunkat – közölte az elálló fülű hadnagy, és összevonta a szemöldökét. – De miután egy katonáról van szó…, annyit tehetünk, hogy félúton kitesszük. Szálljon be!

Becsúszott az első ülésre, és magában bocsánatot kért a nem annyira kicsi testvérétől, III. John McWilliamstől, aki valahol a megszállt Franciaországban szolgált. Iránta érzett aggodalma felerősödött az ügynök telefonhívására, aki Dan O’Connellként azonosította magát az SI-tól, a Hírszerzéstől. Nyers suttogása az agyában visszhangzott: „Olyan információm van, amely azonnali cselekvést kíván.”

Julia – utolsóként az irodában – éppen a beérkezett üzeneteit szelektálta, amikor egy pattanásos képű fiú átnyújtott neki egy dekódolt üzenetet, amely a svájci Bern-beli OSS-állomásról érkezett: RIASZTÓ JELENTÉS, VÉGSŐ MEGOLDÁS. Julia feljegyezte az időpontot, majd naplózta a szöveget, és megvizsgálta. Görcsbe rándult a gyomra. Felállt, átment az előtéren Donovan belső szentélyébe, és a piros telefonhoz támasztotta az üzenetet. Így biztos nem téveszti majd szem elől, ha a „Marlene Dietrich” háborúskötvénygyűjtő gyűlésről visszatér.

Ekkor megszólalt a piros telefon. Julia ijedten hátralépett – szinte úgy látta, hogy lüktet a készülék. Azt a magánszámot csak kevesen ismerték, mindenekelőtt a főnök titkos projektjének az ügynökei. Nem tartozott a hatáskörébe, hogy felvegye… De az is lehet, hogy valami vészhelyzet, élet-halál kérdése, gondolta… Mély levegőt vett, és felvette a kagylót.

Most pedig már kétségbeesetten integetett az egyik georgetowni utcasarkon, ahol a sárga taxiból kitették – még mindig elég távol az O’Connell-lel való találkozó helyszínétől. Amint a taxisok elsuhantak, folyamatosan a titkos ügynök végszavai jártak a fejében: „Ha nem találkozunk egy órán belül, maga lesz a felelős több ezer ártatlan ember haláláért!”

– A fenébe is…! – címezte szavait a taxisnak, aki átnézett rajta, majd sietős léptekkel elindult északi irányba, a kórház felé.

Nem ez volt az első alkalom, hogy letesztelték, amióta előző év decemberében megkapta az állását az OSS új irodájában, ahová Donovan az ország néhány legragyogóbb és legkülönlegesebb elméjét toborozta össze: Ivy League{1}-tagokat, filmrendezőket és titkosüzenet-dekódoló szakembereket. És nőket is. A főnöke teljes erőbedobással élte az életét. Fotografikus memóriája volt, őrült munkabírása, és az írekre jellemzően remek társalgó hírében állt – bárkivel remekül elcsevegett, a cipőpucolótól kezdve Franklin D. Roosevelt elnökön át egészen Juliáig. Ő pedig a kreatív fejlődési vágytól hajtva mindent bele is adott.

A holdat elnyelő, rögös felhőkkel tarkított ég alatt Julia ismét a Hamilton karórájára pillantott: már csak tizenhárom perce volt…! A macskakövek egyszeriben szinte az arcába tolultak, ahogy megbotlott a loafer típusú cipőjében – férficipő volt, amellyel a ritka 12A női méretet helyettesítette. Dühösen összekapta magát, és elsietett a virágzó Győzelem Kertje mellett, ahol a kukoricaszárak még nála is magasabbra nyúltak. Gombóc volt a torkában. Időnként rájött ez az érzés, mivel olyan magasnak és csúnyának tartotta magát, olyannyira különbözőnek más nőknél. Ő sosem lehetett afféle „csajos” lány, örökké csak a „haver” maradt.

„Na és akkor mi van?” – mondogatta Caro mama a középiskolás évei alatt. Egyre csak hangoztatta, hogy úgyis eljön Julia ideje. Úgy gondolta, hamarosan ő is Caro alma materébe, a Smith College-ba kerül, ahol majd életre szóló barátságokat köt, színdarabokat ír és rendez, síel, sőt talán ő lesz a kosárlabdacsapat kapitánya. Azután pedig eléri élete álmát: nagyszerű írónő válik belőle. De Julia McWilliams szabad volt, és ez minden udvarlónál többet jelentett számára. És mindenekelőtt bele kellett kóstolnia az életbe.

Bekapcsolta a propellert, az anyjától örökölt hosszú lába hajtotta előre – határozott természete, szabad szelleme szárnyán, rézvörös fürtökkel. A neve is sokat jelentett számára: a kékvérű Mayflower-ivadék, Julia Carolyn Weston McWilliams – akit mindenki csak Carónak nevezett – a „Julia” nevet hagyta örökül elsőszülöttjére.

Amikor a Georgetown Kórház épülete kirajzolódott előtte, égszínkék ruhája már a hátára tapadt, a haja pedig kócos volt. Gyorsan rendbe szedte magát, majd benyitott a kapun, és a recepcióhoz igyekezett.

– Jó napot, Dan O’Connellt keresem. – Igyekezett megzabolázni az érzelmeit, amelyek gyakran megrebegtették a hangját.

A nővér – ezüstös ősz hajára csíptetett, fehér fejfedővel – ellenőrizte a nyilvántartást.

– Menjen végig az előcsarnokon, majd fel a lépcsőn, és az utolsó folyosó lesz az. A látogatási idő hamarosan lejár.

Az egyik beteg aludt, a másik, O’Connell, bepólyált, felfüggesztett jobb lábbal, lázas türelmetlenségtől csillogó szemmel nézett rá. Bal lábát egy fekete aktatáskán pihentette.

– Julia McWilliams vagyok – mutatkozott be, és felvillantotta kék-fehér OSS-azonosítóját. – A férfi sötét szakállat viselt, és nem volt túl megnyerő az ábrázata. Talán beépített ügynök…? – Miről van szó?

– A főnök kölcsönkért az SI Scandinaviától egy különleges műveletre – kezdte a férfi. Hunyorogva nézett rá, mintha meg akarna győződni arról, hogy Julia vajon felfogja-e a szavai súlyát. – Néhány órával ezelőtt éppen a kontaktom felé tartottam, amikor valami tahó hátulról rám támadt, és nekivágott egy parkoló teherautónak.

A helyzetre való tekintettel Julia a legrosszabbra gondolt.

– Fel akarta tartóztatni?

– Azt hittem, minden rendben, de… – O’Connell bosszúsan vállat vont. – A következő dolog, amire emlékszem, hogy egy mentőautóban vagyok, és az orvosokkal hadakozom ezért. – A sarkával megkopogtatta a kopott aktatáskát.

Bármit is tartalmazott a táska, nagyon fontos lehetett a férfinak. Julia közelebb húzta a széket az ágyhoz.

– Megértem, Mr. O’Connell. Holnap reggel ez lesz az első dolga a tábornoknak.

– Holnap már késő! A kontaktom elhagyja az országot. Ma este kell megtörténnie. Még ha ki is szabadulok innen, sosem érnék oda. – Összevont szemöldökkel a felpolcolt lábára nézett. – A Union Station az utolsó esélyünk. Szükségem van ott valakire. – Égő fekete szeme találkozott Juliáéval. – Méghozzá magára.

– Jaj nekem… – Juliát felvillanyozta a gondolat, és visszabámult a férfira. Pearl Harbor hírszerzési kudarca után (amely az OSS megalakulásához vezetett) egy japán tengeralattjáró bukkant fel Santa Barbara partjainál, gyakorlatilag a szomszédban. Julia lelkesen csatlakozott a Légierő Figyelő Szolgálatához, Los Angeles belvárosában. Az 1929-es Ford A modell tragacsával, „Eulalie”-val hajtott végig az új pasadenai autópályán, és hosszú órákat töltött a levegő és a tenger megfigyelésével. Büszke volt arra, hogy végre komoly munkája van, ezért Washingtonba utazott, és hamarosan egy OSS-hivatalnoki állást szerzett, melynek nyomán szinte újjászületett. Tizennyolc hónappal később Amerika kémfőnökének, a Titkok Őrzőjének a kapuőre volt, a legmagasabb biztonsági minősítéssel. Minden beérkező sürgöny, diplomáciai csomag és gyűrött, sárfoltos ügynöki jelentés az ő iktatópultján landolt, amelyek azután naplózásra, kereszthivatkozásra kerültek, és be lettek csatornázva a megfelelő egységhez, zárolt dokumentumként, vagy épp a főnök asztalán kötöttek ki. Ugyanakkor arra vágyott, hogy kiszabaduljon az akták közül, és terepre lépjen, illetve saját jelentéseket írjon.

Felgyorsult a szívverése, majd visszafogottan így szólt:

– Szeretnék segíteni, de az állásommal játszom…

– Talán épp előléptetik – folytatta O’Connell alig hallható hangon. – A német távirati forgalom svédek által bérelt kábeleken át halad a megszállt Oslóba. A svédek, bár hivatalosan semlegesek, feltörték a kódot, és átadták nekünk az információt. – Julia bólintott, miután sok ilyen küldeményt látott. – Ezúttal árat is kitűztek: ötvenezer dollár. De a tét óriási. A nácik deportálási parancsot adtak ki Dánia teljes zsidó lakosságára, és legjobb esetben is internálni akarják őket.

Julia még mindig döbbenten meredt a férfira, a „végső megoldás” üzenet miatt, amely a berni iroda vezetőjétől érkezett, akinek német informátorát „felkérték”, hogy szállíttasson hidrogén-cianidot a lengyelországi Auschwitzba.

{1} Az Ivy League (Borostyán Liga) nyolc magánegyetem sportszövetsége az Egyesült Államok északkeleti területén. (a Szerk.)