Fordította Nádori Lídia

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Terézia Mora: Das Ungeheuer
Luchterhand Literaturverlag, Munchen, 2013

A mű fordítását
a Goethe Intézet támogatta.

Copyright © 2013 by Luchterhand Literaturverlag,
a division of Verlagsgruppe Random House GmbH,
Munchen, Germany
Hungarian translation © 2014, 2021 Nádori Lídia
Magyar kiadás © 2021 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás

Elektronikus kiadás
ISBN 978 963 518 101 8

Felelős kiadó Sárközy Bence
Felelős szerkesztő Csordás Gábor
A szöveget gondozta Szalontai Szonja
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos

1

Fölé hajolt, melle előrelendült, illat szállt fel a hasa mentén, Darius fölemelte kissé a fejét, hogy lássa a köldökét: parányi kagyló, felül karimával; örült a látványnak, de ez csak az első fejezet, ami igazán érdekelte őt, az a folytatás volt: az alhas domborulata, a csokoládébarna szeméremszőrzet, de épp itt némi zavar támadt, fehér villódzást látott, ezzel egyidejűleg hangoskodás támadt odakint, többen voltak, legalább egy férfi és egy nő, beszéltek és nevettek, nem túl közel, egy szomszédos helyiségben, érthetetlen beszéd és nevetés, és ahogy éppen az imént a határtalan öröm („Hát itt vagy!”) és a szorongás („Ez mind csak álom, nem gondolhatod, különben vége.”) egyre forróbb hullámokkal árasztotta el Darius Koppot, úgy csapott most föl benne a düh, ez volt a legforróbb, vad kalapálás támadt a fejében, kalapács egy fémlapon, pokoli és zabolázhatatlan: düh. Hogy jöttök ahhoz, hogy itt röhögjetek, hiénák, kik vagytok egyáltalán, mit műveltek itt, Juri, az isten verjen meg, te disznó! Már megint felhozott valakit, mikor szedhette föl, hiszen együtt érkeztünk, és akkor még nem volt velünk nő, megvárta, amíg elalszom, és akkor. Andreina és Monica, vad vörösesszőke fürtök, ők benne lennének, röfögte Juri Kopp nyakába. Csinálj, amit akarsz, én akkor elmegyek egy szállodába. Juri nyála, mint dühödt tűszúrások Kopp bőrén. Éppen ideje lenne összeszedned magad, most komolyan. Én szedjem össze magam? Én szedjem össze magam? Szedd össze magad te! Majd mindjárt megkapod a magadét, átmegyek, és beverem a pofádat! Te tehetsz mindenről! Boldog voltam, és elégedett, amíg fel nem bukkantál! Nem, nem voltam, de működött, és aztán jöttél te, és elvetted tőlem. Hogy nem lehet így örökké élni? Persze, hogy nem! Senki sem él örökké! A nő felhúzott térddel ült Juri ölében, térdük-karjuk összefonódott, harsányan nevettek, szájuk csupa villogó fog, integettek, és csak nevettek: gyere már! Kopp felüvöltött, düh, tehetetlenség, fájdalom, nem tudott odamenni hozzájuk, csípőtől lefelé valami puhába süppedt, nehéz volt a teste, mint az ólom, úgy harcolt, akár egy bika, fejét fölvetette, érezte a szarva súlyát, aztán visszahanyatlott, végül megpróbálta legalább az egyik karját kiszabadítani, minden erejét összeszedve a levegőbe lendítette, és akkor hirtelen megszűnt az ellenállás, a karja hátralendült, és a falnak csapódott. Fájdalmában felhúzta a lábát, hangos csattanás és még erősebb fájdalom, de most már legalább tudta, hol van, és feküdt tovább.

Szívem dobogása.

Úgynevezett félszoba. Gardrób / vasalószoba / vendégszoba / tároló. Egy teletömött polc és egy keskeny heverő. Az a világos folt ott az ablak, az odajutást egy görgőkön álló ruhaállvány akadályozza, feléig teleaggatva felsőruhával, a másik felét egy bőrönd foglalja el, benne az alsónemű. Nem először üti meg magát, egyszerűen túl közel van a fal, és én is sokat hánykolódom. Szerelmem, szerelmem, szerelmem. Amúgy alig álmodom. Csak amióta itt vagyok. Hogy egy hajón vagyok, egy ismeretlen helyen, szállodában, idegen lakásban. A falakon átszűrődnek a többiek hangjai, és minden egyes alkalommal cafatokra szaggatnám őket. Egyébként már azt is tudta, hogy nem Juri volt. A fal túloldalán a szomszéd lakás van. Két szép, nagyra nőtt, barátságos ember él odaát, egy pilóta meg a felesége. Beszélgetnek, nevetnek. Ebben a lakásban azonban halálos csönd uralkodik. Lehet, hogy Juri elment, anélkül hogy felébresztette volna Koppot? Normál esetben felébreszt, és minden egyéb tekintetben penetránsan viselkedik. Én most megyek, ne maradj ágyban egész nap. Kisebb feladatokat ró ki rám, mintha a felesége volnék. Pardon, a házvezetőnője. Ez nem férfiszálló. Szemetet levinni, konyhát rendbe tenni, bevásárolni.

Kopp elfordult a faltól, fél karja-lába lelógott a földre. Az ablak felső négyszögében forgolódó darura látni. Most hallani is lehet. A munkásokat is lehet hallani. Nő nincs köztük, de időnként ők is nevetnek. Erős szász dialektust beszélnek. A daru a szemközti ház hátsó udvarában áll, terhét hol a bal, hol a jobb oldali szomszéd fölött emeli át. Libeg a sok köteg, konténer, a por. Utóbbi felhőkben száll be a nyitott ablakon, a zárt ablaknak csak a résein szivárog be. A légkalapácsos fázison szerencsére már túl vannak. A daru ezen a reggelen is dolgozott, Darius Kopp elnézte, amíg a hólyagja feszülni nem kezdett.

Óvatosan kisurrant a kisszobából, de tényleg nem volt ott senki. Egy pillantás a tükörbe elkerülhetetlen. Itt mindenütt van tükör. Akármerre fordulsz: egy szőke, pisze orrú negyvenes kisfiú és egy hüllő kereszteződése. Könnyzacskó, megereszkedett bőr a nyakon. Úgy nézek ki, mint egy iszákos. Mivel az is vagyok. Szerelmem, szerelmem, szerelmem… Ismételgetni, amíg értelmetlen hangsorrá nem válik, ráadásul nem is túl széppé, össze se lehet hasonlítani a madár énekével vagy más egyéb kellemes hangzással, mert nem ragyog, sohase ragyog, csak csörömpöl, szerelmem, szerelmem, szerelmem, szerelmem.

Még kezet sem mosott, csak odaállt úgy, ahogy volt, a nappali ablakához, és nézte tovább a darut. Éppen egy köteg szigetelőanyag lengett rajta. Állt a levegőben, a köteg himbálózott, a szászok rikkantottak valamit, aztán a daru továbbfordult, a köteg pedig lepottyant a bal oldali szomszéd ház belső udvarára. Mindenhonnan nevetés, kiáltozás.

Hahó! Megsüketültünk? És hogyhogy még mindig meztelenek vagyunk?

Juri mögötte állt, cseppet sem meztelenül, épp ellenkezőleg, klakkban-frakkban, pékáruval megpakolt papírzacskóval a kezében. Gyerünk, gyerünk, elvtárs, a zuhany alá!

(De elegem van ebből az ostobaságból! Mit piszkál ez az öltönyös majom?)

Aztán lassan felderengett benne, hogy állásinterjú. Régi nevén bemutatkozó beszélgetés. Még egy ilyet is újítottak nekem. Egy kis meló. Nem fogsz belehalni. Csak odamégy, beszélgetsz egy kicsit. Juri elfuvaroz egészen a kapuig, nehogy valami közbejöjjön. Állítólag amúgy is arrafelé van dolga, de valójában biztosra akarnak menni, hogy tényleg odamégy. Előtte még behajt a zuhany alá. Számolja az idő- és vízpocsékolás drága perceit, de ragaszkodik hozzá, hogy legalább másodnaponta végigcsinálj egy komplett tisztálkodási rituálét. Borotválkoznod is kell, a jól fésült jófiúkban jobban bíznak. A konyhában a kezedbe nyom egy kávét meg egy fél lekváros zsömlét, aztán hajt tovább. Már csak 2 öltönyből és 3 ingből áll a választék, ez erősen behatárolja a lehetőségeket, így nehéz hibázni (igaz, jól dönteni sem kevésbé), de az már tényleg több volt a soknál, hogy Juri még a zokni színét is ellenőrizte. Úgyis csak feketém van, te észkombájn! Koppnak a végén még egy cipőtisztító flakon is került a kezébe, úgy, és most még egyszer moss kezet!

Ez volt az a pillanat, és ezen a szép reggelen már másodszor (a múlt éjszakát is beleértve harmadszor), hogy Darius Kopp a legszívesebben ököllel arcon vágta volna a legkedvesebb barátját, sőt, ha lehet, nem csak egyszer, szemen (csont, erek), orron (csont, porcok), szájon (fogak, lágy szövetek), és csak ezutánra hagyta volna a KO-pontot, habár ezt még csak egyszer sikerült eltalálnom, tizenéves koromban, és akkor is véletlenül. („A Kopp kiütötte a Czernickyt! A Kopp kiütötte a Czernickyt!”) Aztán szépen visszafeküdni. Az ájult Jurit az előszobában hagyva. Nem, mégsem lehetne visszafeküdni. Menni kellene. Összeszedni a pár megmaradt holmiját, és elmenni. Juri majd csak magához tér valamikor, nyilván fájdalmak közepette, és el fog bennünket class="tompa-szünet" átkozni.

Bennünket!

Már én is így beszélek.

Bekötöd magad végre, hogy indíthassak?

Már 8 hete tart. 8 hét, amely Darius Kopp számára lényegesen hosszabbnak tűnt, mint az azt megelőző egész év. Nem, csak 10 hónap, augusztustól júniusig. Mintha egyetlen hosszú tél lett volna. Az utóbbi években hihetetlenül kemények lettek a telek. A fűtés minden szezonban úgy indít, hogy elromlik, de aki, mint Darius Kopp, bővében van a tapasztalatoknak, nem esik kétségbe, szépen lefekszik a fűtőtest mellé, és jól koordinált mozdulatokkal kiengedi belőle a levegőt, majd alátesz egy rongyot, hogy oda csöpögjön a fölösleges víz. Feküdt, hallgatta a sziszegést, nézte a csöpögést. A rongy egy narancsszínű rövid pólóing volt.

A múlt év augusztusa és az idei év júniusa között Darius Kopp nem lépett ki a lakásából. Eleinte még jöttek hozzá, olyanok, akiknek nem tök mindegy, mi van velem, akik sajnáltak, vagy akik átérezték, hogy milyen kemény dolgokat kellett kiállnom az utóbbi időben, de miután végleg beállt a tél, és az errefelé amúgy szinte soha nem látott hóhegyek az áteresztőképesség minimumáig eltorlaszolták a város utcáit, mégis elmaradoztak. Fagyott, kicsit olvadt, aztán megint fagyott, ropogás, repedések a falakon. Kopp látta őket, nem törődött velük. Ezek csak hajszálrepedések, amíg a külsőből belső lesz, és a belső kifordul, ennél lényegesen több kell, és mielőtt ez bekövetkezne, semmi ok a kapkodásra. Kifejlesztett egy rendszert, amelynek köszönhetően ki se kellett tennie a lábát. A rendszer zseniálisan egyszerű volt, egyetlen pontból állt, nevezetesen: enni- és innivaló beszerzése. Ezen a téren igazán egyszerű eset vagyok. Kizárólag pizzát rendelt, mindig ugyanattól a cégtől, és egy ökör következetességével az étlap tetejétől az aljáig. A Margheritától a Specialéig, 24 fajtát, mindig a lista elejétől a végéig. Pizzafutárok, ahogy egy Alaszkához méltóan behavazott tájban bukdácsolnak a kismotorjukon.

24 pizzafajta. Erre a körzetre 4 pizzafutár. Ha fennállt a veszély, hogy valamelyikkel közvetlenebb viszonyba kerül, előfordult, hogy Darius Kopp egyszerűen a lábtörlőre tette a pénzt, és miután elhalt a zaj a lépcsőházban, a pénz helyén ott találta a pizzát. Naponta egyszer kinyitott egy ablakot, hogy az állott meleg levegő annak rendje s módja szerint fájdalmasan hidegre cserélődjön, valamint hogy a viszonylagos csöndet átmenetileg felváltsa a négysávos út (plusz villamossín) és a közeli légifolyosó szokásos dübörgése. Ha éppen kedve volt hozzá, a szellőztetés idejét a fürdőszobában töltötte. Amikor kijött, ez az egyszerűen elképzelhetetlen, zajos hideg valósággal rávetette magát puha, meleg, még nedves testére, és szívverése, lélegzése, nyálkahártyái, pórusai úgy is reagáltak, ahogy kell, riadóval, de Kopp nem hátrált, kimért léptekkel az ablakig ment, becsukta, majd fölvette az előző napon hordott, teljesen áthűlt gönceit.

Jelentős késéssel ugyan, de sajnos újra kitavaszodott. Darius Kopp egy reggelen kinyitotta a kávésdobozt, látta, hogy üres, levett egy bontatlan csomag kávét a polcról, és látta, hogy ez az utolsó. Amikor végképp világossá vált, hogy Darius Kopp felesége már nem fog itt élni, tett egy legutolsó kísérletet, hogy egyedül is fenntartsa a régi életstandardot: egy italnagykernél nagy mennyiségű ásványvizet, alkoholt és kávét rendelt. Ami iható volt, már réges-régen elfogyott, most pedig felnyitotta az utolsó csomag kávét, és szinte ugyanebben a percben hirtelen erősen olvadni kezdett odakint. A következő 5 napban Kopp csökkentette amúgy mértéktelen tévéfogyasztását, és az olvadás lenyűgöző színjátékát figyelte. Heves olvadás! Csobogó hegyi patak a négysávos út kellős közepén, a járdák fölött lezuhanó jégcsapok és tetőkről lezúduló lavinák. 5 napig tartott, mire szétolvadt az utolsó hóbucka is, és az utcából tájkép lett csata után: csúszásgátló só, hamu, szemét, kutyaszar, szilveszteri petárdák és kisebb állatok – cinkék, galambok, varjak, egerek, patkányok – tetemeinek végmorénái mindenütt. A közeli temetőben egy róka és néhány mókus hullája. Egy tavacskában az összes halé. Az emberek se nyújtottak szép látványt. Elszürkült ruhában, elszürkült ábrázattal álltak sorban az ingyenkonyha előtt. Na jó, a büfé előtt, az összbenyomás mégis az, hogy épp most élték túl a háborút.

Kopp elgondolta, Juri kimondta. Ő is felbukkant az olvadó hó alól. Keresztülcsörtetett Kopp privátszféráján, és szitkozódott, ahogy a csövön kifért. Micsoda egy mocsok környék, főleg most, azzal a sok szeméttel az utcán! Öregem, egy döglött patkányt láttam egy szemétdombon! És ez? Ez itt micsoda? Alkalmazkodsz a környezetedhez, vagy mi?

Pedig csak egy komód volt a hálószobában, az a bizonyos bútordarab, amelynek a tetején mindig mindenféle összegyűlik: aprópénz, iratkapocs, gyógyszer, sebtapasz, cédulák. Az eredeti dekoráció elemei – három gyertyatartó, két mexikói agyagfigura – között. Már azelőtt is így volt. A lakásban az utóbbi 10 hónap során tulajdonképpen semmi nem változott. Leszámítva, hogy a teraszt szinte teljesen betöltik az üres pizzásdobozok.

De Juri úgy üvöltött, mint egy dúvad.

Gyere ide! Azonnal gyere ide!

Az olvadó hólének éppen ekkor támadt kedve beszivárogni a tetőn. A tetőablak gumiszigetelése és az emelőmotor áramvezetéke mentén, először csak csöppekben, azután, ahogy Juri belenyomta az ujját a gumiszalagba, akár a vízesés. Sátram elpusztult, kötelei mind elszakadtak. Juri fejére, öltönyére zúdul a hólé. Ettől valósággal jókedve támad. Azonnal kézbe veszi az ügyet, még ott, a tócsában állva felhív két barátot, Potthoff és Muck nevűeket, akik értenek az ilyen javítási munkákhoz. Régi színházi szabály: ha nem tudod, hogyan tovább, rendezd át a színpadot. Van, akinek elegendő odébb tolni a bútorokat, a te esetedben lakáscserére van szükség. Ki fogsz költözni ebből a lakásból. Van egyáltalán erre pénzed? Ne légy ostoba. Ne rohanj a csődbe. Csak egy lakás. Szerencsére menő, vagyis túlértékelt környéken. Ezt kell kihasználnod.

Kopp a valóságnak megfelelően, a tőle telhető legnagyobb nyugalommal azt mondta, hogy nem szeretné. Nem szeretné kihasználni, ő itt tökéletesen elvan, nehogy már egy lyukas fog miatt ki akard vetetni velem az egész fogsoromat.

OK, mondta erre Juri, és úgy bámult rá, mint szinte soha. Az a fajta ember, aki soha nem néz a másik szemébe. Inkább úgy tesz, mintha ő ahhoz túlságosan gyors volna. OK, mondta Juri, és le sem vette a szemét Koppról, látom, változtattál a stratégián. Igaz, hogy a zaba-pia-vásárlás-vigyorgás volt nekem benned messze a legrokonszenvesebb, de spongyát rá. Szóval úgy döntöttél, hogy csöves leszel. Csak az ürügyre vártál, hogy végre a lovak közé dobhasd a gyeplőt. Vannak ilyen sztorik bőven. Mérnök volt, elvesztette a melót, elvesztette az asszonyt, az utcán kötött ki, és mindez csak a lélek gyengesége miatt. Hagyni, hogy a gyenge lélek győzedelmeskedjék az életed fölött, ez végzetes, sokkal veszélyesebb, mint a többség gondolja, és sokkal gyorsabban is zajlik. A mindennapos jajveszékelés nem a lélek gyengeségének hatáskörébe tartozik, ellenkezőleg, csupán az öngyógyítás mechanizmusa, ezt Juri Nadiától tanulta, aki pszichológus, végzettsége szerint vagy hobbiból, ezt ebben a pillanatban nem lehet kihámozni a szavaiból, és egyáltalán, ki az a Nadia?

A barátnőm, te baromarcú.

Neked barátnőd van?

Már fél éve, te szerencsétlen!

Ekkor tűnik fel Jurinak, hogy a szóban forgó fél év alatt ő maga is körülbelül 3-szor próbált telefonon keresztül szót érteni Kopp-pal, és eközben valószínűleg nem említette, hogy újabban nővel az oldalán…

Legalább, jegyezte meg Kopp szelíden, senkinek nem vagyok terhére. Mindent én finanszírozok.

De meddig még, barátom?

Ezt Darius Kopp nem számolta ki. Kiszámolni, aztán elengedni magát, az gyáva dolog lenne.

Te hülye vagy! Simán az utcára tehetnek, ha már nem tudod fizetni a részleteket.

Darius Kopp ezt elképzeli, és felvihog. Amúgy nem jellemző, hogy egy egészséges felnőtt embert csak úgy megfognak, és visznek ide-oda.

Hagyd abba ezt az idióta röhögést! Ezzel a szobával mi a helyzet?! Nem mersz belépni, mi?! Mi vagy te? García Lorca?!

(?!?!?!)

Na gyere, szól Juri, gyere, vegyél föl valami tisztát, először is eszünk valami normálisat, attól majd kitisztul a fejünk.

Nézd, mondta valamivel később, korianderlevelek virítottak a szája sarkában, mi csak a javadat akarjuk. Potthoff meg én, majd mi segítünk neked egy raktárhelyiséget keríteni. Oda szépen bepakolod a cuccaidat, és teljesen felújíttatod a lakást. Muck megcsinálja 10 eurós órabérért. És ha kész lesz, eladod, és rendezed az anyagi helyzetedet. Ha a feleséged holmiját nem tudod összepakolni, Nadia megcsinálja neked.

(Nem is ismerem ezt a Nadiát. Másfelől: inkább egy ismeretlen legyen.) És hol fogok lakni, drága barátom?

Átmenetileg nálam. Legfőbb ideje, kedvesem, hogy reintegrálódj.

Hát én ezt most rögtön pofán…

Ne légy hozzá ilyen kemény. Korrektül nézve egy lojális barát. Töri magát érted, már 8 hete minden áldott nap. Most még melót is szereztek neked – Végignézted az álláshirdetéseket? A kérdést Juri, aki egy országos napilap előfizetője volt, a kellemesnél valamivel gyakrabban tette föl. Milyen álláshirdetéseket, kérdezett vissza Kopp –, igaz, hogy határozott idejű szerződés, számítógépes izé annak a kutatóintézetnek a szolgálatában, ahol Halldor is csinál valamit, nem karrier, de több a semminél. Ami a tevékenység életmentő funkcióját illeti, Darius Kopp világképe az utolsó munkája elvesztése és különösen a bezártságban töltött év után módosult. Mert: vagy a tevékenység menti meg az életedet, vagy a tevékenység hiánya, vagy a véletlen, vagy a tervezés, de az is lehet, hogy az égvilágon semmi, mindenesetre rövid távú célnak megteszi, hogy előbújjon Juri tárolójából, úgyhogy legalább tégy úgy, mintha volna kedved valamilyen fizetett foglalatossághoz, bármi legyen is az.

A legmodernebb (sic!) technológiai park tizenegy nem egyetemi és számos egyetemi intézetnek ad otthont, valamint startupcégeknek, amelyek olyan izgalmas területeken működnek, mint a Life Science vagy kelet-nyugat-észak-déli gazdasági kapcsolatok, mindegyikük (megint csak) a legmodernebben felszerelt szürke épületekben. Mindegyik épület különbözik a másiktól, de azért annyira nem, hogy az ember ne tévedjen el közöttük. Legalább némelyik házszámot látható helyre tennék! Juri szitkozódva kanyarog, miközben mellette Kopp a turistát játssza, arcán érdeklődéssel, szívében távolságtartással. Juri már ordítozik a telefonjába, Halldorral üvölt, hol a bánatos nyavalyába’ stb., nem fogja itt az egész napját el… stb. Lehet, hogy tényleg időre kell mennie valahová. Halldor lejön a bejárathoz, átveszi Koppot, Juri csikorgó kerekekkel elhúz. Gyere, szól Halldor, akinek a haja már a derekáig ér (bónuszkérdés: mihez illik inkább ez a külső, egy tudóshoz vagy egy csöveshez? Karikatúra Halldor íróasztala fölött, a kollégák ajándéka), gyere, mondja, bemutatlak a főnöknek.

A főnök török, valamilyen Can, új seprű, aki jól söpör, úgy fogadja az embereket, mintha mind újságírók volnának, nem enged abból, hogy végigvezesse az embert az egész intézeten, különös tekintettel magára az épületre, ahol elhelyezték, ennek az épületnek nem kell klímaberendezés, az építész neve ez és ez, nézze, és kinyílik egy roló, nem varázskéz mozgatja, hanem szenzorok, ez pedig itt Herr Rose hálókamrája, hahaha, őt most szépen magára is hagyjuk, egyébként ez volna a maga munkahelye. (Egy asztal. Arccal a fal felé, háttal a helyiségnek, de oldalt legalább egy ablak.) A munka természetesen határozott idejű, rosszul fizetett és – mint Darius Kopp szakmai önéletrajzából kiolvasható – szakmailag nem jelent kihívást, de erre Kopp azt mondja, nem számít. Egy hosszabb szünet után próbálok éppen újra tájékozódni.

Hogy mit csinált az említett hosszabb „szünetben”?

Világ körüli utazáson voltam, feleli Darius Kopp szemrebbenés nélkül. (Nem is olyan nagy baromság. Volt egy ismerősöm, aki minden héten megnézte, mi újság Robinson szigetén. Ma vihar volt a Màs a Tierrán, a Juan Fernandez-kolibrik elbújtak az óriáspitypangok levelei alá, stb. De ha igény van rá, hosszabban is tudok hasbeszélni, végül is nemhiába voltam sokáig eladó, és számtalan útifilmet is láttam.)

Csevegtek még pár percig, majd az intézetvezető úr kezet nyújtott Darius Koppnak, a szemébe nézett, és megígérte, hogy hamarosan jelentkezik, amiből Darius Kopp számára egy csapásra világossá vált, hogy az idegenvezetés semmiképpen nem annak az embernek szólt, akit gyakorlatilag már csapattagnak tekintenek, nem, csak játék volt, a fickó szeret játszani, ki nem állhatja Halldort, Halldor ki nem állhatja őt, ez egyértelmű („Hálókamra.” Baszd meg, ezt mondta Halldor nevetése), ám ezzel a világos dolgok listájának a végére is értünk. Valójában fogalmam sincs, mit csináltam itt most. Gépiesen ledaráltam, mi mindent tudok vagy tudtam valaha, mégpedig, és ez utólag tűnik fel Koppnak, sajnos nem kevés sóhajjal fűszerezve, amit unottságként, ingerültségként vagy rezignációként is lehetett értelmezni. El kellett volna nyomnom, nagyobb érdeklődést kellett volna mutatnom. Állítólag újabban folyton így beszélek: sóhaj, félmondat, sóhaj, a mondat második fele, az meg kiesik a számon, ahelyett hogy intézném valakihez, lehetőleg előre, oda, ahol egy várakozásteljes, vagy ha nem várakozásteljes, akkor annál inkább megszólítandó hallgató ül, és a végén még egy sóhaj.

Nagyon örültem, mondja Darius Kopp, mert hát mi egyebet mondhatna, és visszaragyogott az intézetvezetőre. Miközben belül már megint kihunyt benne minden fény. Nyilvánvalóan ez az, amire pillanatnyilag képes vagyok: vagy sóhajtozva nézegetni a fényszenzoros rolót egy állásinterjú közben, vagy pillanatok alatt a nulláról a piros zónába ugrani, és dühöngeni.

Az épületegyütteshez tartozó, még zárva tartó büfé láttán újabb érzés csatlakozott az eddigiekhez: a pórul jártak szégyenteljes vágyakozása. Otthonos piros műbőr huzatú székek, ha most ott ülhetnék az egyiken, az jót tenne, miért vagytok zárva, lusta disznók, hogy kapnak így reggelit azok, akik itt töltötték az éjszakát, mert munkájuk van, tervük, amely leköti és lelkesíti őket, vagy akikre nagy nyomás nehezedik, vagy akiknek nincs igazi otthonuk, istenem, Halldor alig szólt egy szót, jó ideje főképpen gesztusok segítségével kommunikál, és ezt a jelek szerint senki nem veszi észre, egy ideig diliházban is volt, ne mondd, hogy diliház, pont te ne mondd ezt. Most visszamenni, nem iszunk meg egy kávét, valahol csak van egy kávéforrás, mindenütt van – de akkor már túl messze járt, most menjek vissza ezen a hosszú úton?, nem, azt azért mégse, már az S-Bahnnál járok.

Kis vigasz, hogy az ember szórakozottan a zöld útjelző táblácskákat követve megtalálja a megállót. De azután két hosszú lépcsősor egy szeles peronra vezette, és a magas lépcsőfokok megmászása annyira elfárasztotta, hogy már azt hitte, soha nem ér föl. Élénk fájdalom a lábában, berozsdállt bádogember, lift meg nincs, ha kerekesszékes lennék, egészen Schöneweidéig kéne gurulnom (düh), és ki az, aki kizárólag szép időre tervezi a peronokat (még nagyobb düh), még szélcsendben is huzatosak, de annyira, hogy az ember úgy érzi magát, mintha az imént húzták volna ki egy fogát. Mikor tűntek el a várótermek, és hová – egyszer régen a nemzetközi váróteremben… –, és miért nem sikerült soha eljutnom egy VIP-váróba? Csodagyereknek képzeltem magam, aztán még a business lounge-ig se sikerült eljutnom. Darius Kopp, Dipl. Ing. (Technische Universität, Berlin), egy felüljáró peronján áll a város szélén, és csikorgatja a fogát.

De olyan hangosan, hogy ha valaki három lépésre áll tőle, az is hallotta volna. Összeszedi magát, fegyelmezi az állkapcsát. Ehhez vissza kellett tartania a levegőt, másképpen nem ment.

Minél tovább tartod vissza a levegőt, annál erősebben zúg a füled, és Darius Kopp füle is egyre erősebben zúgott, de annyira nem tudott zúgni, hogy ne hallja a csikorgást, amitől libabőrös lesz. Hirtelen meglátta, hogy ott áll valaki. Egy másik ember. A másik ember jelenléte mindig problémás, nem akarom azt mondani, hogy mindig negatív, ellenkezőleg, léteznek (miután az első ijedséget sikerült legyőzni) kellemes és megnyugtató jelenlétű emberek, de ez itt nem tartozott közéjük. A másik férfi, aki a peronon állt, talán 10 évvel idősebb, talán 10 évvel fiatalabb volt Darius Koppnál, ki tudná pontosan megmondani ilyen rossz göncökben. Amikor kimosakodva is piszkosnak látszik. Piszkosfehér, epesárga, hányáslila – ezek az ő színei. Annyira nem koszos, mint a hajléktalanok, és nem is olyan a szaga, hanem mint azoké, akik valamilyen okból nem szívesen használják a fürdőszobát. Mindegy, az élet egy büdös kurva, akkor meg minek legyek tiszta? Kezében üresen himbálózó kék bevásárlószatyor. Vagyis embertársunk szegény, és nem különösebben ápolt, de nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy csikorgatja a fogát. Mint említettük. Lehet hallani, sőt, látni, ahogy őrlő mozdulatokat tesz az alsó állkapcsával, előre-hátra, és fölötte, körülötte az arc nem kecsegtet azzal, hogy egy ártatlan hóbortos fickóról van szó. A haja tövétől a remegő dupla tokájáig, nem, még tovább, minden, az egész teste nem más, mint alig féken tartható gyűlölet. Ez az ember itt mindent és mindenkit gyűlöl, és ha észreveszi, hogy bámulom, akkor én leszek gyűlölete célpontja. Az utóbbi időben túl sok időt töltöttem zárt térben. Elszoktam ettől. A gyűlölet a tévében olyan, mint az evés a tévében: nincs kalóriaértéke. De ennek itt, ennek van, és Darius Kopp érezte, ahogy benne is erősödik a reszketés. Meg kell szabadulni ettől az alaktól, mégpedig a lehető leggyorsabban, de hogyan? Hogy lehet itt a pampán mással utazni, mint S-Bahnnal? Taxival. De mire rászánta volna magát, hogy menekülésszerűen elhagyja a peront, vagy előkapja a telefont, megérkezett a szerelvény. Kopp odébb kocogott, hogy egy másik kocsiba szállhasson a fogcsikorgató elől, de nem járt jobban.

Nyugalomra vágyott, vagy ha semmi sem elviselhető, legyen a semmi: a pislákoló passzivitás – de az sem adatott meg neki. Csöbörből vödörbe került, mert a kocsiban, amelyet fájós lábbal rohanva éppen elért, két skinhead ült. Először észre sem vette őket, mert némán és mozdulatlanul ültek. Egyetlen pillanattal a szerelvény elindulása után, vagyis amikor már nem volt menekvés, minden átmenet nélkül maximális hangerővel, csizmájukkal a kocsi padlóját verve valami dalt harsogtak, amiből csak annyit lehetett érteni, hogy „Deutschland!”, a kocsi rázkódása, a csizmák dobogása és Deutschland, Deutschland, mit akarsz még érteni azon kívül, hogy „Deutschland!”

Nincs benne több, csak ennyi: „Deutschland, Deutschland”. Kevesen ültek a kocsiban, Koppon kívül csak két nő, és Darius Koppnak rá kellett jönnie, hogy a skinheadek neki énekelnek, senki másnak, mert ő férfi. Legkésőbb ekkor világossá vált számára, hogy egy vesszőfutás részese, vannak ilyen napok, nem először élek át ilyet, amikor mindenünnen az őrület ugrik a nyakadba, régebben jó voltam ebben, mosollyal el tudtam intézni. Csakhogy ez most más, az őrület ugyanaz, én lettem más, ez a probléma. Kopp megremegett, de nem bújt el annyira, hogy ne szűnt volna meg a szemkontaktus. Ha a mosoly nem lehetséges, vagy ebben az esetben a rendíthetetlen szelídség, akkor legalább ülj egyenesen, mozdulatlanul, mereven. Így ült hát, visszanézett rájuk, és a két skinhead csak énekelt, és dobogott a lábával, míg meg nem érkeztek a következő állomásra. Ott hirtelen abbahagyták. Csöndben volt mindenki, amíg a vonat az állomáson állt, néhányan beszálltak, az S-Bahn újra elindult, és a skinheadek ismét dobogni és énekelni kezdtek, és egyre szélesebben vigyorogtak. Darius Kopp megértette, hogy nincs értelme tovább nézni őket. Átült.

Ugyanott szálltak ki, ahol ő, de nem forogtak utána, már elindultak lefelé a lépcsőn, mindenkit meglökve, aki szembejött velük. Szándékosan cikcakkban haladtak, hogy tényleg mindenki útjukban legyen. Kopp csak kétlépésnyire volt a metróvezetőtől. Tájékoztatni kell. Nem kevés erőkifejtésébe került, de megtette azt a két lépést, benézett az ablakon, de a vezető azért sem nézett vissza rá. Tudja, jött rá Kopp. Egész idő alatt tudta, már régen hívhatta volna a biztonságiakat. A szerelvény elindult. Darius bénultan állt a peronon.

Hogy jutok haza? Vagy oda, ahol most lakom? Hogy jutok el bárhová is?

Átszállni. Most ez a következő feladat. Meg kell próbálni. Nem vagy te nyomorék, a mindenit neki! Darius Kopp a metróalagutak rengetegében. Fogcsikorgás. Szarni rá. Legalább náci nem vagyok. Nem, csak egy átlagos gyáva kukac. Mit féltettél, talán az öltönyödet? Régi öltöny. Őszintén: nem. Az orrodat féltetted, az arckoponyád többi részét, az agykoponyád? Őszintén: igen. Nos, ezt sikerült elhárítani, jobban mondva megúszni, ami nem jelenti, hogy ma sikerült volna összehoznod bármit is. Can, az intézetvezető. Támogatónak látszó, valójában elutasítást kifejező gesztusok. Az aluljáró eligazító tábláival is valószínűleg ugyanígy van, csak utólag értjük meg a jelentésüket. A nyilak nem létező ki- és átjárók felé mutattak, ahol pedig volt út, ott nem volt útjelző tábla. Talán segített volna, ha elolvassa az ideiglenesen kihelyezett táblákat, de Darius Kopp ehelyett csak egyre frusztráltabb és dühösebb lett. Ez a sok ember. Menjetek már innen, útban vagytok. És nincs köztetek egyetlen sem, akinek az arcát egész életemben szívesen nézném.

Nem bírom tovább!, szólalt meg egy kék munkaruhás férfi, éppen egy újságosbódéból lépett ki. Ez valamennyire magához térítette Koppot, sőt, valami halk, távoli, régen hallott hangocska még föl is nevetett benne. Nem bírom tovább reggel tízkor? Nem. Tíz óra akkor volt, amikor bemutatkoztál Can Erennek (Így hívták! Szép név! Bárcsak engem is így hívnának!), most már dél van, a hülye virágboltosoknak sikerült eláztatniuk az egész aluljárót, feldöntöttek egy vödröt, vagy mi, nincs mese, bele kell lépni. Az, hogy a fényesre suvickolt cipőjének lyukas a talpa, csak ebben a pillanatban jutott eszébe, a következőben pedig már érezte is, ahogy lassan, de feltartóztathatatlanul átnedvesedett a zoknija. Utoljára egy erdőn kellett így keresztülmennie, hogy a jobb cipője telement vízzel. Kopp sántikálni kezdett. Mintha lyukas cipőben kénytelen lenne sántítani az ember.

És akkor megjelentek. A földfelszínre vezető lépcső világosságából ereszkedtek alá. Kéz a kézben: egy nagyon magas nő és egy nagyon alacsony férfi. Egy törpe. Valódi törpe, nem csak kis növésű. Egy igazi nyomorék törpe, a nő pedig talán csak átlagos magasságú volt, csak hozzá képest tűnt óriásnak. Darius Koppnak elpárolgott a dühe, megragadta a látvány. Ez a látvány fog megmenteni? Egy nő, kézen fogva egy törpével? Férfiak is járnak törpe nőkkel? Biztosan. És ettől kell sírással küszködni? Mert én sírással küszködöm. Hazamegyek, sírok egyet, aztán lesz valahogy.

Elkacsáztak mellette, éhesen bámult utánuk. Egy óriásplakát mellett haladtak el, a plakáton embermagasságúnál nagyobb, homokóra formájú cuclisüveg, amelyben a homok nagy része már lepergett. Minden szülőképes nőnek a pofájába vágja, hogy ez a képességük nem örök életre szól, ti egoista kurvák! Koppnak kiszáradt a szája. Közelebb lépett a plakáthoz. Csak a reklámcég telefonszáma volt rajta. Aki ezt a plakátot tervezte, tehet bármiről is? Aki ezt a felületet rendelkezésre bocsátotta, tehet bármiről is? Aki ezt a kampányt megrendelte, tehet bármiről is? Darius Kopp remegő kézzel, izzadva kotorászott a mobilja után, hogy lefényképezze a számot, amikor fájdalmas ütést érzett a karján:

Hé, maga!

A törpe volt.

Hogy miért nem kérdezi meg legalább, lefényképezheti-e őt meg a barátnőjét.

Tessék?

Így illik, nem? Minden embernek joga van a saját képéhez, bizony, tudja meg.

Micsoda, kérem, mi ez a sületlenség?

Hogy ő mégis mit gondol, gondol-e bármit, fogalmam sincs, mit gondolok szerinted, azt tudom, hogy mit gondolok valójában, mégpedig, hogy ha ez a gnóm a mocskos ujjával még egyszer…

Nyugi, öreg, nem rólad van szó!

És már látja is a törpe arcán azt a bizonyos vigyort, hiszen ezt akarta, botrányt akart, és a dromedár barátnője a háttérben ugyanígy vigyorog, neki akar bizonyítani, a nő pedig azt akarja, hogy bizonyítsanak neki. Még ki lehetne magyarázni. Nézd már, itt ez a plakát, szerinted ez nem provokáció, mégpedig igen fájdalmas provokáció azokkal a nőkkel szemben, akik… mert vannak nők, akiknek… zokogna, ha látná ezt itt, mégis mit képzelnek…?

Azt hiszed, attól, hogy kicsi vagyok, nem tudok védekezni? Töröld ki, vagy én törlöm ki, az összes többivel együtt!

Mire Darius Koppnak a fejébe szállt a vér, bal kezét, amelyben a telefont tartotta, elrántotta a törpe elől, miközben jobbját ökölbe szorította, és ütött. Sajnos nem találta el a KO-pontot, sem semmilyen más lényeges pontot, valahol a periférián találta el, és a törpe csak erre várt, valósággal felrepült, oldalról csapódott neki Koppnak, és a következő pillanatban már vadul verekedtek. A törpe megpróbálta elgáncsolni, Kopp megingott, inge kicsúszott a nadrágból, recsegtek a varrások, a törpe a nyakkendőjét próbálta elkapni. „A cirkuszi elefántok kínjai”, jelent meg Kopp látómezejének peremén, egy kioszk előtti újságtartó állványról olvasta le, miközben megpróbálta torkon ragadni a törpét. Kopp vinnyogni kezdett. Ellenfele azt hitte, a fájdalomtól, amit okozott neki. Fújtatva nevetett. Erre Darius Kopp lehunyta a szemét, és vakon, vadul ütlegelni kezdte. De már nem volt ideje rá, hogy eltalálja. Jött a rendőrség, szétválasztották őket.

Koppnak lángolt a tekintete, a fogát vicsorgatta, és fújtatott, mint egy megvadult állat. Úgy nézett ki, mint egy rossz ember. Dacosan így maradt – habár sok dac nem is kellett hozzá. Nem volt magánál, bennrekedt valami forró, túlságosan fényes térben. Később valami asztal- vagy széklábat látott, meghatározhatatlan színű linóleumpadlót. Oda rogynak le a megkínzottak. Ekkor kezdte érezni a fájdalmakat, ill. ekkor tudatosodott benne, hogy fájdalmai vannak. Az állcsontjában, a mellkasában. Zúzódások a bordán. Ezzel bezzeg nem törődnek. Senki nem vizsgálja meg a sérüléseimet. Hogyan vehetik a lelkükre? Belső sérüléseim is lehetnek! Valami beleragadt a fülembe. Az ő vére, vagy az enyém. Véralkoholszintet, azt bezzeg mérnek.

Fogyasztott más egyebet? Drogot? Gyógyszert?

Csak rázza a fejét, mint egy hospitalizált elefánt. Magára hagyják.

Ez felelőtlenség. Kezet is emelhetnék magamra. Ha tájékozódni tudnék. De most nem látok mást, mint egy asztallábat meg a linóleumot. Sehová nem tudok elmenni. Takony- és könnymaszatos az arcom.

A feleségem! A feleségem! Darius Kopp könnyekben tört ki, mert abszurd módon eszébe jutott, hogy így nem mehet haza. Eltaszítaná, ha megtudná, mit művelt. És közben tudod: soha nem taszított volna el ilyesmiért, de mit érsz vele, ha mégse tudsz hazamenni.

Először csak elvonult vidékre, épp akkor veszítettük el a munkánkat, mindketten egyszerre, és már nem először, előfordul az ilyesmi, de ő egyszerűen megmakacsolta magát, nem volt hajlandó visszamenni a városba, nem volt hajlandó bemenni a közös lakásunkba, az egész viharos őszt, az egész kemény telet egy erdőszéli házikóban vészelte át, ilyen kemény teleket, mint az utóbbi 2 évben, soha nem éltem át, ő átvészelte, és tavasszal mégis meghalt. Felakasztotta magát egy fára, beljebb az erdei úttól, másfél napig ott lógott, amíg valaki meg nem találta, mezítláb, én nem láttam, de tudom, a lábfeje mindig sima volt, sehol egy bőrkeményedés. Ez az egész egy rémálom. Látom a linóleumot, itt a közvetlen közelemben világít egy lámpa, mindjárt visznek kihallgatásra, mindjárt jön a kínzás, titokban mindig is ettől féltem. Soha nem meséltem róla senkinek. Azt állítottam, hogy soha nem álmodom, de a valóságban azt álmodtam, hogy 3 székkel odébb ülsz a sorban, és sorra lövik le az embereket, és te leszel a következő.

Darius Kopp úgy zokogott, hogy itt még ilyet nem láttak, pedig itt már sok mindent láttak. Valakit megindított a fájdalma, akit ő nem láthatott, mert nem látott semmit, hallani is csak a távolból hallotta, hogy telefonálnak, és csak sírt, forró könnyeket hullatott, miközben arcába világított a lámpa. Szerelmem, szerelmem, szerelmem.

Egyszer csak jött egy nő, pszichológusként vagy pszichiáterként mutatkozott be. Nevén szólította, kérdezett tőle ezt-azt, csupa olyat, amire igennel vagy nemmel tudott felelni, Darius közben csukva tartotta a szemét az erős fényű lámpa miatt, amíg a nő meg nem kérte, hogy nyissa ki a szemét.

Kérem, nyissa ki a szemét, hogy megállapíthassam, milyen állapotban van.

Kinyitotta, és nem volt ott semmiféle lámpa. Vagy közben elfordították. A nő mögött két férfi állt, mentősök. Arra az esetre, ha veszélyessé válnék?

Van otthon valaki hozzátartozója?

Mire Koppból kitört valami, ami egyszerre volt szarkasztikus nevetés és vonító sírás. Elfogta a légszomj, rutinosan az asztmaspréje után nyúlt. A nadrágzsebében volt, de nem tudta elővenni.

Várjon, szólt a nő, segítek magának. Azt hiszem, egy kis nyugtató sem ártana.

Darius a fejét rázta. Jól vagyok. Jól vagyok. Jól vagyok. És újra lehunyta a szemét.

2

Olykor meggyűlnek a dolgok, mint a genny. Tavaly május 22-én, pünkösd előtti szombaton Darius Kopp képtelen volt fölkelni. Nem is emlékszem, mikor voltam utoljára ennyire fáradt. A legutolsó üzleti út borzalmas volt, fél éjszakán át vezettem, utána muszáj volt még tévézni. Már szürkült az ég, mire végre elaludt. Munka és alvás, munka, hazaút a munkából, alvás. That’s my life.

Pünkösd vasárnapján elutazott, hogy meglátogassa az anyját, a húgát, az unokahúgát és az unokaöccsét. Maidkastell központját az ünnepnap alkalmából elborította a kirakodóvásár, a szokásos csinnadratta, sör és grillcsirke, ameddig a szem ellát, ekhós szekerek, rajtuk sejknek és hastáncosnőnek öltözött, apácának és papnak öltözött csepűrágók, egy égszínkékbe öltöztetett fúvószenekar, egy csúszdával felszerelt, ugrálóvárként működő, felfújható süllyedő Titanic, természetesen gumiasztalok, valamint egy óriáskerék. Mindenhol más-más zene ment, ez egyszerre volt rettenetes és jó, Kopp füléig így csak a foszlányai hatoltak el annak, amit Marlene összehordott – hogy miért hagyta el Tommyt: mert túl kevés benne a becsvágy –, vagy amit Merlin összenyavalygott, Lore cserébe egy szót sem szólt, egy idő után le is lépett. Eltűnt a lányod, közölte Kopp a húgával, aki vállat vont, mire Darius Kopp inkább szintén lelépett, még mielőtt tettlegességre került volna sor. Még mielőtt lekeverek neked egy csengős frászt, te ostoba liba… Szedd össze magad. Nem értenek semmit, soha nem értenek semmit, vakon és süketen járnak, mintha vakok és süketek lennének, de ha kijössz a béketűrésből, végképp veszítettél. Úgyhogy összeszedte magát, senkit nem lökött fel szándékosan, miközben utat vágott magának kifelé a tömegből. Beült a kocsiba, és megkerülte a várost, egyenesen az erdőbe tartott. Csak egyszer állt meg, hogy a benzinkútnál vegyen egy szál vörös rózsát.

Május 23-án Darius Kopp már majdnem 3 hónapja nem látta a feleségét, és ott, abban az értelmetlen káoszban, amit azok egymás között szórakozásnak neveznek, ott vált világossá előtte, hogy miért is érzi magát úgy, ahogyan (rosszul), mégpedig azért, mert éppen belepusztul a vágyakozásba. A rózsa – hosszú szárú vörös – szánalmasan nézett ki, egy szánalmas benzinkúti rózsa, de az, hogy egyáltalán rózsát lehet kapni a benzinkútnál, jel: nem én vagyok az egyetlen, aki ilyen utakon jár.

Óvatosan közeledett. Ki kell várni, hogy egyedül legyen. A faháztól nem messze van egy kisebb mélyedés a bozótban, oda be lehet állni, és a kertnek legalábbis egy részét szemmel tartani. Addig ült ott és várt, amíg egyértelművé nem vált, hogy senki nincs ott. Várt még egy darabig, hátha visszajön egy erdei sétából. Egy vagy több órát várakozni az autóban ülve, anélkül hogy elaludna és így elszalasztaná az alkalmat, szinte elképzelhetetlenül nehéz feladat olyasvalakinek, mint Darius Kopp. Addig játszott a mobiljával, amíg az majdnem teljesen lemerült, s akkor feladta. Megfordult, a tanya kapujáig hajtott. Ott sem volt mozgás. Vagy senki nincs bent, vagy szándékosan elbújtak előle. Megint a düh, a késztetés, hogy belerúgjon a kapuba. Ezt is elnyomta. Ha nem akarok esélytelenné válni, soha többé nem rúghatok bele senkibe és semmibe. Négy nap volt hátra a felesége születésnapjáig. Dolgoznom kell, de fel fogom hívni.

Pünkösdhétfőn ömlött az eső, Kopp a berlini lakásában ült, és tévézett.

Kedden ragyogott a nap, és hideg szél fújt, szinte égette a fülcimpáját. Kopp valahol Bajorországban volt, hálásan szorította a füléhez a meghitten meleg telefont.

Később ez a két dolog mindig egymásra rakódott benne: az óriáskerék a maidkastelli zsibvásár fülsiketítő lármájában, és annak a két órának a csöndje, amikor autójában ült az erdőben, miközben ő valószínűleg már halott volt. Forog az óriáskerék, nyávog a zene, életem szerelme pedig lóg egy fán az erdőben, én kicsit odébb ülök az autómban, és unatkozom. Ezt képzeld el, és ne őrülj bele. Ragyogó napsütésben halt meg, egy napig lógott az esőben, fél napig a hideg szélben. Az erdész találta meg, három nappal a 38. születésnapja előtt.

Életed virágában. Életem társa. 10 év, kevesebb mint egynegyede az én életemnek, volt életem előtte is, egy egész fél életem volt előtte, de akár hiszi, akár nem, alig emlékszem belőle bármire is. Ezzel szemben a 10 év, amit együtt töltöttünk, 100-nak tűnik. Nem mintha olyan hosszadalmas lett volna. Nem, hanem örök. Úgy éltünk, mint a királyok. Legalábbis eleinte. 2000-ben összkomfortos életet éltünk egy összkomfortos városban egy összkomfortos korszakban, én pedig, nem szégyellem bevallani, sérthetetlennek éreztem magam. És még ha illúziónak bizonyult is, még ha egyszer s mindenkorra véget is ért, örülök, hogy ezt legalább egyszer átélhettem. Ugyan mikor lett volna valaha is indokolt a sérthetetlenség érzése, az állat élete nem egyéb, mint menekülés és vadászat, de még ma is abból élek, hogy volt egy ilyen időszak, bármilyen rövid is, amikor azt érezhettem, az idő nekem dolgozik. Aztán még ráadásul őt is megismertem. A harmincas éveim közepén voltam először igazán szerelmes – úgy gondoltam: most aztán végre minden együtt van. Néhány hónappal később kezdett bealkonyulni ennek a világnak. Neveden szólítottalak, enyém vagy, Ézsaiás. Aki ezt személyes sértésnek veszi, magára vessen. Én nem veszem személyes sértésnek. Nem osztom a népszerű tézist, hogy a változás ritkán hoz jót. Például szerencsétlenségek sorozata vezetett odáig, hogy mi egyáltalán összeházasodtunk. Először egy részeg őrült megtámadta Florát a buszmegállóban, azután Koppot fújta le a pályáról a kipukkadó New Economy-luftballon szele. Az irodavezető kijött az irodájából, és azt mondta, hallgassatok ide, aztán kirúgott. Mindnyájunkat. Házasságunk első évében kéz a kézben jártunk, a szorongás kufárainak szüntelen jajveszékelése közepette, de mi nem szorongtunk, mert mi egységet alkottunk, két egymásba illő fogaskerék. Pedig alapjában véve onnantól fogva kizárólag válságban voltunk: összeomlás, felépülés, összeomlás, felépülés, néha párhuzamosan a tőzsdével, néha nem. A saját munkahelyeimet számoltam, az övéit nem, az övéi számlálatlanok, de mondjuk, hogy 10. 10 év, 10 munka – nem, ez nem stimmel, évente legalább kettő volt. Vagyis 20 munka, 20 fizikailag nehéz, szellemileg túl csekély, érzelmileg túl sok megterheléssel járó szolgálat, az úgynevezett asszisztensek seregének gyalogos katonája, hiába mondtam neki, hogy nem kell csinálnia. Nem kell ezt csinálnod, a feleségem vagy. Erre csak mosolygott. A kuli neeeeem tud meghal. Miközben mindegyik testi-lelki összeroppanással végződött. És Flora mindegyik esetben újra összeszedte magát. Mígnem aztán utoljára már nem szedte össze magát. Nem talált ki abból az átkozott erdőből. Juliska nem hajlandó hazamenni, pedig Jancsi, miután kiszabadult a kemencéből, még egy bajorországi melót is elvállal, és mivel téged nem vonz a lehetőség, hogy odaköltözz velem, még a lélekölő hétvégi bumlizást is magamra vállalom, vállalom, hogy idejövök minden hétvégén, de akkor lennél szíves legalább a lakásunkban várni rám?

Tényleg mindent megpróbáltam, udvaroltam neki, könyörögtem neki, kiabáltam vele, ő maradt, amilyen volt: a testet öltött nem. De miért? Csak. Mert nem. Nem megyek többé vissza a városba. Nem fogok többé pincérkedni, irodai asszisztensként vagy eladóként dolgozni. És nem, azzal sem próbálkozom tovább, hogy fordító legyek. Jól érzem itt magam.

Végül is ez nyírt ki bennünket. Hogy nem volt egy hely, ahol mindketten élni tudtunk volna. A földön semmi sem örök, csak egyet álmodsz, és jövök, s melletted leszek újra én. Ha a nő, aki elhagyott téged, megöli magát, egy csapásra újra a férjeként kell fellépned. Szép halott, sápadt lányka, ravatal az ágyad. Egy hullának is vannak személyiségi jogai. Sőt, egy hulla részeinek is. Egy emberi kéznek joga van hozzá, hogy úgy bánjanak vele, mint az egész (halott) emberrel. Egy embernek joga van hozzá, hogy eltemessék.

Tud arról valamit, mi volt a felesége kívánsága, hogyan temessék el?

Tök mindegy, mondta Flora. Ami a legkevesebb kárt okozza. Micsoda közönséges gondolat, hogy valaki még a halála után is mindenfélét akarjon!

Egy másik alkalommal viszont azt mondta: a szórás lenne a legjobb.

A temetkezési vállalkozó bejelenti a hamvasztás utáni szórást, és meg is kapja az engedélyt. A krematóriumban finomra őrlik és rézurnába töltik a hamvakat. A szórás napján a temetőgondnokság egyik képviselője végzi el a szórási rituálét. A hozzátartozók, ha vannak, a ravatalozóban gyűlnek össze. Ott kívánság szerint 1–3 zeneszámot játszanak el, lehetőség van beszéd megtartására. A gyászmenet onnan vonul a szóróparcellához, és a hivatalos személy szétszórja a hamvakat a parcellán. A hozzátartozók a parcella széléről nézhetik. A hozzátartozók nem léphetnek be a parcella területére. Naponta legföljebb 2 szórásra kerül sor: egyszer délelőtt, egyszer délután. Szórásra hétfőtől péntekig van lehetőség. A szóróparcella szélén ronda zöld műanyag vázákat lehet elhelyezni, művirággal. A sötétlila tulipán tetszett, amíg (1 másodperccel később) észre nem vettem, hogy műanyag. Egyes szóróparcellákon úgynevezett szóróberendezés is található, amely bemossa a földbe a hamvakat. A szél itt is tartogathat meglepetéseket. Ide-oda fújja a hamvakat. Egy részük landolhat a szóróparcellán kívül, ezt nem lehet megakadályozni. Az ember megtörli az arcát egy tiszta, simára hajtogatott zsebkendővel, mintha csak a könnyeit törölné le.

Vagy rózsabokrot lehet ültetni a hamvak fölé, ahogy a halva született csecsemőknél szokás. Nem, rózsabokrot ne. Ellepik a kártevők, metszeni kellene, és a végén mégis tönkremenne. Halott feleségem hamvaiból nőtt halott rózsabokor – ki tudná ezt elviselni?

Vagy egy fát. A fa erős. Gyökérzete olyan nagy és szerteágazó, mint a koronája. Lehet kapni fát több ezer euróért, vagy ha nem zavar, hogy többekkel osztozol egy fán, akkor több urnát is lehet a gyökérzetek közé…

Egy fát? Ezek megőrültek? Milyen fát?! Jó, hogy nem mindjárt azt, amelyikre felkötötte magát!

Minden test olyan, mint a fű, és az embernek minden dicsősége olyan, mint a fű virága, de az Úr beszéde megmarad örökké? Én ebben nem hiszek. Nekem más kell. Szíve megpihenni tér ott lenn a mélyben, lelkére angyalok vigyáznak ott fenn az égben. Az igazság az, hogy a temetőket szerette a legjobban.

Mit lehet ezen szeretni?, kérdezte Kopp.

Ezek azok a helyei a városnak, amelyek valóban csöndesek. Nem úgy, mint a parkban vagy az erdőben, itt kutyának és játéknak nincs helye.

Meg a nevek, meg a sírfeliratok. Ha rám gondoltok, köztetek leszek, de fáj, ha látom könnyetek. Felejthetetlen, pótolhatatlan. Nemes szívű, a legjobb anya, a leghűségesebb társ. És a lányszobrok. Gyönyörű lányszobrok. Szobrot állítani neki. Úgysem mered.

Ilyen gyorsan nem tudok dönteni.

Szívesen megőrizzük önnek az urnát egy ideig.

Ennek az országnak a törvényei szerint én magam nem őrizhetem az urnát. Sem a kandallópárkányon, sem az éjjeliszekrényen, sem trezorban. A fegyelmezett halottkém, jav.: temetkezési vállalkozó már így is úgy néz rám, mintha arra készülnék, hogy egy ágyban aludjak egy bebalzsamozott testtel, amelynek az arca megfeketedett és összezsugorodott a viaszmaszk alatt.

A Potthoff nevű jóbarát fölvetette, hogy menjen betegszabadságra, de Kopp csak legyintett. Mint annyi más ostoba fajankó, azt hittem, ha létezik egyáltalán jó megoldás, akkor a legjobb, ha nem szállok ki a rutinból, bármennyire gyűlöletes legyen is. Így hát Kopp két héttel később visszautazott a munkahelyére. De nem tehetsz úgy, mintha normális lenne a helyzet, ha nincs legalább egy minimum, amivel összhangban lehetsz. Mondjuk, a munkáddal, amelyben kompetens vagy, és ahol a feladatok is megoldhatók. De ha azt kell látnod, hogy sem a hideget, sem a forrót, sem a hangosat, sem a halkat, sem a beszédet, sem a hallgatást; hogy sem az ágyneműt, a villát, a poharat egy büfében, egy bútorház nevét, a járda aszfaltját, sem egy hatalmas darab húst – odanézz, egy fél szarvas – valami nagybani raktárban, de még a voltaképpen kedves kollégádat, Gerót, aki rendszeresen utazik online a Robinson-szigetekre, de még a Robinson-szigeteki vihart sem, ha semmit, de semmit nem tudsz elviselni – akkor mit erőlködsz még?

Kopp keresztülvonszolta magát a júniuson, keresztülvonszolta magát a júliuson. Hétvégente visszautazott Berlinbe. „Hogy feltankoljak.” Ilyen állapotban beült az autóba, több száz kilométert vezetett, többnyire életveszélyes tempóban. 200-zal mész, az autónak jó az útfekvése, nem remeg, nem billeg, nem zörög semmiféle olcsó műanyag, a kormánykerék nem vibrál, na jó, a hangerő ott van, de ahhoz hozzá lehet szokni, az ember autókázik teljes nyugalomban, aztán megakad a szeme a sebességmérőn, és azt látja, hogy ha most bármi történik, azt nem lehet túlélni. De nem történik semmi. Egyszer, tél elején megcsúsztál egy jégfolton: őrült, pokoli dübörgés, és rájössz, hogy jégfolt. Nem fékezni. Tovább száguldani a jégen, amíg véget nem ér. Egyszer csak véget ér. Ha nem, akkor sem tehetsz mást, mint hogy megpróbálsz a sávban maradni. Olyankor is ez van, ha őz szalad ki az útra. Nem belecsúszni az árokba. Legföljebb kicsit behúzod a nyakad, hogy a legrosszabb esetben, ha az őz berepül a szélvédőn, elrepüljön a fejed fölött, majd újra ki a hátsó szélvédőn. De ez itt az autópálya. Nincsenek őzek, csak hídpillérek, forgalommal szemben közlekedők és egyéb őrültek.

Ez így ment egy augusztusi hétfőig, amikor is Darius Kopp egyszerűen nem ment vissza. Még a szálláson otthagyott ruháimat se hoztam el soha. A mobilomat nem kapcsoltam ki, de lenémítottam. Csak feküdt, nézte a kijelzőn hang nélkül sorakozó üzeneteket, a kis számsorokat, aztán megint a tévét. Kezdetben a tévét is lenémította. Később óvatosan visszakapcsolta a hangot. A legjobbak a távoli országokról szóló és az állatos filmek. Vándorló rénszarvasok. Ahogy keresztülgázolnak egy vízesésen. De úgy, mintha sem más választásuk, sem ráérő idejük nem volna. Az anyaállatok egy része elveszíti szem elől a borját, más fiatal állatokat agyontaposnak, vagy később pusztulnak el, miután elveszítették az anyjukat. Micsoda pazarlás folyik a természetben. Micsoda pazarlás. Akinek ez túl elvont, kapcsoljon át a háborús dokumentumfilmekre. A névtelen tömeg iparosított halála olyan, mint egy akciófilm, csak jobb, mert nem pusztán a hatás kedvéért találták fel.

A mélyhűtőben maradt még pizza, leült a kőre a tűzhely elé, és a sütő ablakán át nézte, hogyan pirul. A teraszajtóban fogyasztotta el, félig bent a lakásban, félig kint, és kétféleképpen látta a tévét: közvetlenül és a teraszajtó üvegén tükröződve.

Pizza, alkohol, tévé. Kifejlesztett egy működőképes módszert, hosszú téli álom, nem is volt rossz. Csak éppen képtelen volt máshol tartózkodni, mint az utolsó közös lakásban. Pedig az ő helyiségeibe be sem tette a lábát. Külön szobája és fürdőszobája volt. A fürdőbe egyszer benézett. A fürdőkád alját mintha homok és száraz virágszirom borította volna. Amíg Juri – ő a barátom – rá nem kényszerített, hogy kiköltözzem.

Mi ez? Így ember nem él! Így a csövesek élnek!

Nem vagyok csöves, gyászolok. Ez lett volna az egyetlen korrekt válasz. Már ha egy olyan ember, mint Juri, ezt meg tudná érteni. Hogy lehet a nap 24 órájában gyászolni. Hogy a gyász nem azt jelenti, hogy az ember elhagyja magát, nem is azt, hogy nem csinál semmit, hanem ellenkezőleg: ez egy aktus. Aktív. Aktivitás. De az ilyesmi kívül esik Juri horizontján. Így kerültem a tisztítószeres kamrájába. Persze nem. A kisszobába. De a szoba mérete mindegy. A lényeg, hogy aki engem arra kényszerít, hogy emberek közé menjek, bűnöző.

A maga esetében depressziós krízisről beszélhetünk…

Nekem nincs…!

… illetve annak az úgynevezett agitált változatáról.

A törpe meg az óriás csaja vertek meg ENGEM! Provokáltak! Lehet, hogy nem is ismerték egymást. Erre az akcióra álltak össze!

(Abba kell hagynom, nem is lenne szabad ilyesmibe belekezdenem. Ezekben itt túlságosan is nagy a hajlandóság arra, hogy őrültnek bélyegezzenek. Szedd össze magad.)

Persze, tette hozzá Darius Kopp, ezt nem gondolom komolyan. A törpe kétségkívül frusztrált, ki ne lenne az az ő helyében, és ha valaki keresi a konfliktust, meg is találja, főleg ha be kell bizonyítania a barátnőjének, milyen kemény fickó. Nem a méret a lényeg, stb.

A fiatal doktornő türelmesen hallgatja a kétségbeesett monológot. Még soha nem sült el igazán jól, ha beszéltem. Legföljebb ha ügyfelet kellett megfőzni. Annak is már jó ideje.

Ki innen, mondta Juri, ki kell mozdulnod, amíg még integrálható vagy. Integrálható! Bizonyos szavaktól elönti az agyamat a vér. Azt mondtad, „integrálható”? Ettől eltekintve igaza volt. De amióta kivonszolt onnét, legszívesebben mindenkit agyonvernék. Pedig én béketűrő ember vagyok. Csak ezek itt nem tudják.

Azért választottalak téged, mert éreztem, hogy senkit nem tudnál szándékosan bántani. Ezt a feleségem mondta nekem, amikor, mert alig tudtam elhinni, hogy ilyen szerencsém van, megkérdeztem tőle, hogy miért. Miért éppen én?

Mert kedves ember vagy.

Egy darabig meg is jutalmazott érte. Aztán egy idő után már nem.

Mikor mehetek el innen?

Bármikor, nem fogvatartott.

De akkor egyáltalán miért hoztak be?

Hogy pontosan meg tudjuk ítélni az állapotát.

Hogy ön- és közveszélyes vagyok-e?

Például.

(Miért törődik így velem, de tényleg? Maga annyira fiatal. Mert okul belőlem, igaz?)

Nézze, nekem most dolgom van. El kell végre temetnem az urnát. Már több figyelmeztetést is kaptam. Ha nem intézem el, eltemetik hivatalos úton, és behajtják rajtam a költségeket. El kell végre intéznem. Nem pedig barátoknál lógni és úgy tenni, mintha el akarnék fogadni egy állásajánlatot. Nem. A számomra pillanatnyilag legelviselhetőbbnek tűnő tevékenység az, hogy innen elutazzak. Mindig szerettem ezt a várost, de ahogyan az elmúlt évben az volt helyes, hogy itt maradtam, most az a helyes, hogy ennek az ellenkezőjét tegyem. Azt a lányt is vissza kéne már hívnom. A fiatal hölgyet. Juditot. Az egyetemistát, aki lefordította a feleségem naplóját. Illetve a szövegfájlokat. A laptopot Flora tőlem kapta ajándékba. Hogy fordítson rajta, meg amit akar. Amikor kiment az erdőbe, mindent a lakásban hagyott. A könyveit is, de még a ruháit is. Kopp bevallja, hogy még Flora életében bekapcsolta a laptopot. Meg akartam tudni belőle valamit. És tudja, mit tudtam meg? Hogy a feleségem, aki végig úgy tett, mintha szakított volna a származásával, aki soha egy szót magyarul nem szólt, mindent, ami ebben a laptopban található, magyarul írt. Hogy mondhatja, hogy a múlt elmúlt, ha közben egész idő alatt titkos életet él ezzel a nyelvvel? Mintha végig viszonya lett volna. Az ilyen minek megy férjhez?

A doktornő türelmes, mindent végighallgat, azt is, ami az eset feltárásához már nem releváns.

Cserébe Kopp is türelmes, és végigcsinál egy tesztet. A doktornő kottából dolgozik. Onnan lesi le, mit kell csinálnia. Kipipál, beikszel, pontoz 0-tól 6-ig. És megismétli, hogy Koppnak középsúlyos depressziója van.

Nem vagyok depressziós, gyászolok, szól szelíden Kopp. És ha a család, a barátok, az idegenek mind úgy tesznek, mintha az élet menne tovább, mégpedig pontosan két és fél héttel később – én akkor végzem el, amikor elvégzem, nem pedig hamarabb.

Úgy tűnt, ezt képes megérteni. Mindenesetre bólintott.

Munkaképesnek tartja magát?

Ma reggel állásinterjún voltam.

És hogy ment?

Kopp vállat vont.

A doktornő megint behúzott egy pipát vagy ikszet a kapcsos íróalátéten, amitől Kopp megint dühbe gurult, de lenyelte, és jól tette. Még így is messze volt a vége. A rendőrségi jegyzőkönyvet nem zárhatták le, mivel Koppot kórházba szállították. Ennek természetesen még a végére kell járnunk. Kopp a rengeteg sírástól fásultan mindent szófogadóan aláírt, anélkül hogy bármit elolvasott volna. A feljelentést postán fogja megkapni. Ettől majdnem elröhögtem magam.

A doktornő időközben ágyat szerzett neki, talán mégis maradna éjszakára, hogy a főorvos is megnézhesse, de Kopp ragaszkodott hozzá, hogy távozik. Dolgom van. Elég szélsőséges esetnek kell lenni ahhoz, hogy valakit kényszergyógykezeljenek. Ilyenkor marad a bumlizás, már ha hosszabb ideig meg akarnak figyelni. Hogy mit művelsz. Nem művelek semmit. Ha muszáj, isten nevében még maradok is egy éjszakát, rajtam ne múljon.

Cselekvőképesnek ítéli magát? Igen. Cselekvőképes vagyok. Ennek a taxisofőrnek a szemében kifejezetten normálisnak tűnhetek. Egy utas, aki végigtelefonálja az utat. Egy bizonyos Judittal. (A vezetéknevét elfelejtettem. „Judit” néven mentettem el, így kell hát szólítanom, Juditnak, és közben magáznom.) Hogy találkozhatnánk-e még ma. Késő délután volt, mire végre elengedték. Nem sok ideje maradt, feltétlenül el akarta hozni a holmiját a lakásból, mielőtt Juri visszaér.

Judit még bent volt az egyetemen, de hajlandó volt azonnal indulni.

Abban a kávézóban, amelyikben a legutóbb?

Igen, ugyanott.

Juri lakásához vitette magát, felkészülve arra, hogy a cókmókját akkor is összeszedje, ha már valaki ott van, korábban végzett, stb. De nem volt ott senki. Kopp összeszedte a dolgait, a ruha nem volt annyira érdekes, mint az útlevél, belenézett, hogy érvényes-e még. Még sokáig érvényes. Te már halott vagy, az útlevelem pedig beláthatatlan ideig érvényes.

Később az autóból meglátta Juditot a buszmegállóban. Menjen el mellette, vagy vegye föl? Úgy döntött, fölveszi. És azonnal meg is bánta. Látta a lányon, hogy kellemetlenül érinti, meg van illetődve, és még körül is néz, mielőtt beszáll. Kopp, hogy oldja a feszültséget, fecsegőnek tettette magát, elmondta a lánynak, hogy még ma indulnia kell Magyarországra megszervezni a felesége temetését. Csak miután befejezte a mondatot, jutott eszébe, hogy amikor odaadta Juditnak a laptopot, nem árulta el, miféle szövegeket kell lefordítania. Most pedig a lány többet tud, mint én. Még az is lehet, hogy nem attól illetődött meg, hogy fölvettem, nem is amiatt, amilyen állapotban vagyok – Miért, milyen állapotban vagyok? –, hanem amiatt, amit olvasott. Mit olvasott, Judit? Ezt nem kérdezheti meg tőle, és a lány úgyse mondaná meg. Olvassa el maga.

Megvárta odalent, amíg Judit lehozta a lakásából a laptopot. Busásan honorálta az automatából frissen kivett pénzből. A lány megköszönte, és kellemes volt látni, hogy mennyire örül a pluszpénznek. Tetszik, hogy maga egy ilyen kedves, szerény ifjú hölgy. Vörös hajú, szeplős.

Kopp egy ideig ült még az autóban a ház előtt. A laptop a mellette lévő ülésen. Ha Judit néhány órával később megint lejön, mert, mondjuk, szórakozni megy a barátaival, akkor látni fogja, hogy még mindig itt ülök. Azt már nem. Indított, óvatosan kikanyarodott a mellékutcából a főútvonalra, és a késő délutáni, fülsiketítő csúcsforgalomban elaraszolt egy benzinkútig.

Rendbe hozta az autót. Kitakarította, lemosta, megvizsgálta a keréknyomást, az olajszintet. A kijáratnál stopposok. Darius Kopp bezárta az arcát. Ne legyen más társam, csak a bánatom.

3

Zene nélkül, fecsegés nélkül, néma dübörgésben vezetni. Autóban ülni. Ha nem élhetek veled, minek nekem lakás? Legyek mozgó célpont. Úgyis mindig az autó volt az a hely, ahol a legnagyobb biztonságban éreztem magam. A férfi, aki elhatározta, hogy egy autóban fog élni. Azóta boldog vagyok, közölte Dario de la Mancha. Idejönnek hozzám a barátaim, az ablakon át beszélgetünk. Idegenek is jönnek, mert közben híres lettem. Dario de la Mancha ritkán utazik valahová, többnyire szülővárosának valamelyik közparkja szélén áll. A felesége hordja neki az ételt. És ki takarítja el az emésztés végtermékét? Na, vajon ki?

Kopp beletaposott a gázba.

Ezt hamarabb is megtehettem volna. Ne veszítsek időt. Mintha lehetne időt veszíteni.

Már régen az autópályán volt, amikor még mindig úgy érezte, mintha megrekedt volna a város szövevényében. A lakásban töltött hónapok során Kopp lelassult, eltartott egy darabig, mire újra hozzászokott a városi közlekedés váratlan fordulataihoz. Egy párszor még a veríték is kiverte, de aztán egyszer csak magától kioldódott a csomó. Mintha egy lezárt városból szabadult volna. Mintha egyik óráról a másikra leomlottak volna az akadályok, amelyek addig az összes kijáratot eltorlaszolták. Kopp örült az egyre erősebb szabadságérzésnek, és azzal fokozta, hogy mindent, amit látott, dúdolva megnevezett: erdő, ég, út, szélmalom, elektromos vezetékek, erdő, ég, hidak, nyilak, ég, erdő, út, és így lassan szétterült Darius Kopp arcán a hosszú időre eltűnt valódi mosoly, végül pedig, amikor átlépte az országhatárt, még fel is nevetett.

Látod a Szász Svájc, a Cseh-középhegység késő nyári szépségét? Valahol errefelé lakik Frau Rosenzweigova. Látod, ahogy átkelek ezen a határon, és már nem félek? Nem ragyognak-e túlságosan frissen az arany fülbevalók anyám fülében, sikerült-e ragtapasszal jól odaragasztani a hóna alá a bankjegyet, nem vált-e le az izzadságtól a mindig túl meleg pulóverben? Soha nem használtunk másik határátkelőt Kelet felé, mindig csak ezt. A gyerek kedvéért. Érezze a régi fürdőhely báját. Egyszer lehessen várúr. Amíg a szem ellát, minden az enyém, erdők, mezők, utak, az összes autó, amely jár rajtuk, számolom őket, nem a végtelenségig, csak amíg érdekes, a kép alsó harmadában szögesdrótos dupla kerítés, vasfüggöny, géppisztolyos rablólovagok leselkednek a várra, ezt inkább radírozd ki. Eltekintve a váraktól már akkoriban is a legszívesebben csak az autóban ültem volna. Ha valahol vízfelszín csillan, a világon mindenkit elfog az öröm. Még akkor is, ha az ártér vize elönti a szomszédos szántóföldet. Akaratlanul is elfogja az öröm. A többi emlék a szülők koffeinfüggőségére szorítkozik. Megállás: Hol lehet itt kávét kapni? Kávét! Kávét!!

Darius Kopp nevetett, Flora a mellette lévő ülésen mosolygott. A pár, amely egy autóban élt. Alig pár hónapja ismertük egymást, amikor mindketten munkanélküliek lettünk. Költözzünk össze, a költségek így a drágábbik lakás költségeire redukálódnak, de itt se maradjunk sokáig. Gyere, mondta Darius Kopp a barátnőjének, aki egy éjszakai támadás után alig merészkedett ki az utcára, gyere, beülünk az autóba, és meg sem állunk, amíg Mimizan Plage-ra nem érünk. My own private roadmovie. Egy tájhoz akkor tudok a legközelebb kerülni, ha a szélvédőn, illetve időnként az oldalablakon keresztül látom. Egy egész nyáron át keresztül-kasul Franciaországon, először keletről nyugatra, aztán északra, egészen fel, át a Csatornán, a Skót-felföldig, aztán vissza, egészen le délre, a kabócahatáron át Spanyolországig, Spanyolországon keresztül Portugáliáig, a Boca do Infernóig – minden országban, de mindegyikben van egy hely, amelyet a pokol torkának hívnak –, ott megfordulni, megint föl, Svájcba, alagúton át Olaszországba (itt Florának elege lett), át Szicíliába (itt Koppnak kezdett elege lenni, de az Etna! az Etna! a kilátás az Etnára Centuripéból!), Málta (ez már egyértelműen sok volt a jóból, Flora tengeribeteg lett) –, most már visszamehetünk, drágám? Persze, végső soron idén még össze is kell házasodnunk, de azért szép volt, ugye? Igen, mondta Flora. Köszönöm. Végigsimított Kopp haján, aztán a karján, és kezét sokáig nyugtatta a combján.

A távollétednek ez az őrjítő érzése. Nem mert a mellette lévő ülésre nézni. Túl szorosan fogom a kormányt. A távollétednek ez az őrjítő. Mégiscsak a rádió kapcsológombjáért nyúlt, valami banális zeneszerűség hangzott fel, három ütem, aztán megint kikapcsolta. Most jobb.

Végig a csizmán észak felé, már elő voltak jegyezve az anyakönyvvezetőnél, a mézesheteket a saját lakásukban tervezték tölteni, ahol két nappal később szorosan egymás mellett álltak a tévé előtt, és órákig nézték, ahogy két repülőgép csapódik bele az ikertornyokba – ott is egy repülő, ott is, meg ott is, a közelben repülőtér van –, újra és újra a felhők, a becsapódás felhője, az összeomló épület felhője, és az emberek, ahogy kiugranak az ablakon, egész nap emberek ugráltak ki az ablakokon, és ezúttal nem a hátsó udvarra nyíló harmadik emeleti vécéablakon, ahol senki nem látja. Este Flora lefeküdt aludni, Darius még egész éjjel nézte, ahogy a repülők, a porfelhők, a zuhanó emberek. Azóta minden évben végignéztem. Most ősszel is. Néztem az összeomló tornyokat, és megrohant a távollétednek ez az őrjítő érzése, és sírtam, de, és most jól figyelj, bebeszéltem magamnak, hogy a fekete férfit siratom, aki makulátlan cipőben, rendíthetetlen végső nyugalommal zuhant alá, leszámolva mindennel, meg sem próbált repülni, nem csapkodott a karjával, nem kapálózott, de talán ez nem is lehetséges, ha ilyen magasról zuhan ki az ember, mit tudunk mi erről. A zuhanó férfi nadrágszára felcsúszott, látszott a makulátlan cipője, fekete bőr bokacipő, mire Darius Kopp felpattant, lerohant az alsó szintre, és egy műanyag szatyorba gyömöszölte meghalt felesége kitaposott szandálját, nem akarlak itt látni többé titeket! A szatyrot az ajtó elé rakta, addig ott is maradt, amíg egy napon a házmesterné volt olyan pimasz, hogy bekopogott, ő pedig volt olyan figyelmetlen, hogy ajtót nyisson neki. Mi legyen ezzel a zsákkal? Tűzvédelem, a többi lakóra tekintettel blablabla. Hát akkor dobja ki!, mordult fel Kopp, és bevágta az orra előtt az ajtót.

Hová mehetsz, ha nem egy hely, hanem egy ember az otthonod? Nélküle hová? Azzal, hogy nem tette ki a lábát a lakásból, Darius Koppot elkerülte annak az embernek a fájdalma, akinek üres otthonba kell visszatérnie. Flora 9 éven át mindig itt volt. Még akkor is, ha, ami ritkán fordult elő, nem Flora ért haza előbb, mindenütt láthatók voltak a nyomai annak, hogy várt rá. Habár legyünk őszinték: néha várt rá, néha pedig éppen abban a fázisban volt, hogy sehol nem volt képes lenni, csak bent a lakásban.

Ami persze jól jött neked.

Nem, ez nem igaz. Sokáig még csak észre sem vettem semmit. És később, amikor már tudtam, még mindig volt bennem annyi hála, hogy tudjam, végső soron miattam is van ott.

Most pedig nem volt ott, és egyszerre lehetetlenné vált normálisan közlekedni ezekben a helyiségekben. Képtelenség járni bennük, mintha túl kevés lenne a levegő, vagy túl sok. Ilyen esetben tilos ajtókat bezárni. Minden zárt ajtó mögött valami névtelen, elviselhetetlen. Most aztán megtanultam rettegni: a Semmitől. A távollétednek ez a. Kinyitni, kinyitni mindent, minden szobát, mindkét fürdőszobát, a konyhát, még a mosókonyhát is, hogy egyértelműen látsszon: nincs odabent semmi.

Flora volt a várakozó nő, most Kopp a várakozó férfi. Várta, hogy elmúljon, hogy a helyzet magától megoldódjon, hogy magától megváltozzon. Drága, naiv Kopp. Mintha nem lennének emberek, akik 40 év alatt kvázi belerohadnak a lakásukba. Már nem is a kanapén ült, túl sok limlom gyűlt össze rajta. Semmi olyasmi, amit ne lehetne eltávolítani, már ha képes rá az ember, de nem, inkább lemondani a saját helyünkről, és leköltözni Isten tenyerére a padlóra, onnan legalább nem lehet leesni, fogyasztásod glóriájától körbevéve: poharak, pizzásdobozok, távirányító.

Ezért szült az anyád?, teszi föl a kérdést Juri.

Fogalmam sincs, miért szült, feleli Darius Kopp. Miért, a tiéd miért szült?

Hogy a világ ura legyek, mi másért.

A világ köszöni szépen.

El kell vinnem a hamvakat. A hamvaknak el kell tűnniük. A feleségemet tulajdonképpen már eltemették. Ne áltassuk magunkat. Lényegében eltakarították azt, amit földi maradványoknak nevezünk. Átadták az atmoszférának. „Sírt ásunk a szelekbe”, ezt a feleségemtől tanultam, ezért itt nem is használom a kifejezést. A „kéményen át távozni” sem helyénvaló. Azt viszont, hogy „felírva kéménybe fekete korommal”, rajta és rajtam kívül alig ismerik még pár millióan. Ha tudtam volna, hogy nincs olyan urna, amelyik nem úgy néz ki, mint egy váza… A ceremónia idejére még egy virágcsokrot is rábiggyesztenek, ettől még inkább váza. Rózsa vagy liliom, mindegy. A gyászoló gyülekezet tagjainak főhajtása egy virágváza előtt. Na, ezt legalább meg tudtam akadályozni. De jobb lett volna a testet eltemetni. Fekete föld, barna föld, vörös föld, fehér föld. Homok, üledék, agyag, sár. Flóra és fauna. Ezt kellett volna tennem. De figyelmetlen voltam. És most itt van nekem ez a maréknyi hamu. Csináltasson belőle gyémántot! Ültettesse be a metszőfogába. A nyelvbe, piercingként. Mintha nem rágódnánk mindannyian, egész életünkben valami totális őrületen.

Ne haragudj.

A mellette levő ülésre pillantott. Flora kinézett az ablakon, az alkonyati derengésben Kopp csak a sötét haját látta.

Ne haragudj, de ez egy kicsit hátborzongató. Valami világítást felkapcsolni, másképpen elrendezni az árnyakat. De még mielőtt remegő ujja rátalált volna valami kapcsolóra, egy szenzor megállapította, hogy már eléggé besötétedett, és automatikusan bekapcsolta a külső és a műszerfali világítást, Flora pedig eltűnt.

Most legalább végre nyugodt vagyok, és nem a miatt a bogyó miatt, amit ezek adtak nekem. Azért ez fair volt tőlük, nem adtak olyan sokat, hogy ne maradjon más választásom, mint hogy most valahol valami kórházi ágyon horkoljak.

Arra nem figyelmeztettek, hogy ne vezessek autót. Vagy elfelejtették, vagy nincs ilyen mellékhatás. Darius Kopp békében és nyugalomban autózik a cseh autópályán.

Az este folyamán azért történt egy s más.

A német–cseh határon nem volt szlovák autópálya-matrica, a cseh–szlovák határon sem, kénytelen volt tehát még egyszer megállni egy benzinkútnál. A parkoló az épület mögött volt, és ahogy kinyitotta az ajtót, már tudta, hogy óriási hibát követ el, valami nem stimmel ezzel a hellyel. A parkoló mögötti bozótos szélén dzsekis férfi behúzott nyakkal, egyik keze zsebre dugva, a másikban csikk, egyik lábáról a másikra ugrált, mint aki nagyon fázik, a közelében egy jármű, mégis az a határozott érzésed, hogy amit látsz, nem egyszerű cigarettaszünet. Rendre utasítod magad. Ez tényleg nevetséges, alig pár órája vagy úton, és máris Vadkeleten képzeled magad. De ez a nyugtalanság, ami csak úgy árad bizonyos emberekből, ez az örökös kataton mozgás, ez joggal idegesíti az embert, szinte fertőző, itt van például Darius Kopp, aki egészen ideges lett tőle, reszkető kézzel fizette ki a matricát, kifelé menet megbotlott a küszöbben, káromkodott, káromkodva sántikált el az autójáig. A cigarettázó férfi akkor már nem állt ott. A parkoló autó ott volt. Talán benne ül. Sötétben. Vagy nem is az övé volt. A benzinkutasnak is ide kellett jönnie valamivel.

Kopp beszállt, rákanyarodott az autópályára, és néhány méter után észrevette, hogy defektes az egyik kerék. A szemétláda kiszúrta a kerekemet! Darius Kopp felvonyított dühében.

Amerre nézel, semmi más, csak irigység és agresszió. A rohadt kurva életbe. Csakis az irigység, az agresszív irigység. Ha tényleg ártani akart volna, mind a négyet kiszúrja. De nem, ő csak jelezni akart. Hát nem tudjátok, hogy közétek tartozónak érzem magam?!

Nem, honnan kéne tudniuk. És főleg: kik közé is?

A kelet-európaiak közé. Úgy értem, a kelet-európaiak közé.

De ezek nem kelet-európaiak, hanem útonállók. Az útonállók hazátlanok! Ezt is a feleségemtől tanultam. Átkozott szemét állatok! Can you hear me?! Assholes!

Darius Kopp egy alig megvilágított autópályaöbölben a szlovák autópálya szélén, amint teli torokból üvölt. Nem érdekel, hogy értelmetlen vagy nevetséges. Kövér német tombol az éjszakában, mert hozzányúltak az autójához. Nem érdekel. Sebesre ordítja a torkát. És persze, hogy még bele is rúg a kerékbe. Egészen átizzadt. Emiatt később fázik kerékcsere közben. A legrosszabb, hogy félek. Félek, hogy ez egy átfogó terv része: összeszurkálni az abroncsokat, aztán megállni a következő pihenőben, stb. És a saját lihegésétől nem hallja, ha jön valaki. Nem is tudom, mikor féltem utoljára ennyire. Még soha. Pedig bőven voltak bennem érzelmek az elmúlt évben, igaz, nem sokféle, emlékszem dühre, kétségbeesésre, dacra, szomorúságra, de félni egy pillanatig sem féltem. Hát ilyen a valóság, igaz? Ez a valóság, gondolta Kopp. Alighogy kibújsz a barlangodból, huss, kés a hátadban. Eleinte még autókázhatsz, mint valami számítógépes játékban, de lassan, nem, egy csapásra emlékeztetnek rá, hogy a testen át lehet hatolni. Lihegve, maró adrenalinnal testének minden sejtjében, Darius Kopp kicserélte a kereket. Még morgott is közben. Amikor ezt észrevette, csak annál hangosabban morgott, hadd hallják, hogy veszélyes vagyok. A legutóbbi harc okozta sebek még nem gyógyultak be. A bordák, a járomcsont, a kar ismét fájni kezdett. Szóval ez lesz? Kitörni, a szó szoros értelmében. Hát jó. Gyertek csak, csavarkulcs van a kezemben. Megvan belőle a napi bulvárhír. Útonállók áldozata lett a felesége temetésére utazó özvegy. Nem a legrosszabb sztori. Nekem legalábbis tetszik. Rövid, velős történetek, amelyeket az élet ír. És miközben ezen gondolkodott, Darius Koppból elszivárgott a félelem.

Szlovákián állt bosszút oly módon, hogy egészen Ausztriáig ment a pótkerékkel, és csak ott, a közös nyelv oltalmában gondoskodott szállásról és új kerékről. Olyan szobát vett ki a motelben, amelynek ablakából láthatta a mozgásképtelen kocsit. Dühének nagy része a gyakorlati tennivalók elvégzése közben nagyrészt elpárolgott, de annyi még maradt belőle, hogy ébren tartsa az éjszaka hátralevő részében. Az elmúlt évben eleget aludtam. Kifordult napok. Tévézni kifulladásig, aztán aludni kifulladásig. Magától beálló természetes ritmus, amire csak abban a fogságban van lehetőség, amelynek paramétereit a fogoly maga határozza meg. Ennyiben nem szabadságmegvonás, hanem annak az ellentéte. De próbáld meg ezt elmagyarázni Jurinak.

Apropó. Talán őt is föl lehetett volna hívni. Hány óra? Még föl lehetne hívni. Szólni neki. Így illik. Másfelől Juri se hívta őt. Normál esetben ő hívna. „Rövid pórázon” tartja az embereit. Ez is micsoda beszéd. Ha nem hív, akkor azért nem, mert berágott. És azért rágott be, mert nem jött össze a dolog Halldoréknál. És azért nem jött össze, erről egészen biztosan meg van győződve, mert én nem adtam jól elő magamat. Hát aztán. Azért, bevallom, kicsit mégiscsak fáj. Kimondottan ez iránt a meló iránt minimális volt bennem az érdeklődés, de hogy még erre se vagyok jó, illetve hogy még itt se látnak szívesen… És aztán még ki is szúrják a gumit. Mi a tervetek velem, he? Mi-a-ter-ve-tek-ve-lem?

Senkinek nincs semmilyen terve veled. Nincs itt senki.

A laptop az ágyon hevert. Most képtelenség lenne belekezdeni. Helyette, és hogy mást is lásson, mint az ablakból nyíló kilátást, jöjjön a jól bevált tévé. Kopp úgy állt, hogy egyik szemével a tévét, a másikkal (az ablakon át) az autót lássa. Így töltötte az éjszakát. A benzinkút körül egész éjjel volt mozgás. Éjszakai utazók. Napközben az árnyékban alszanak. Van köztük, aki nem is utazik sehová, csak szeret benzinkútnál bulizni. Kinyitják az autók ajtaját, táncolnak. Vannak helyek, ahol akár 100 jármű is összejön. Itt csak három volt, mindegyikben sportruhás fiúk. Egyikük tánc közben sem tette le a kezéből a műanyag szatyrát. Igazad volt: a világ furcsa hely.

✎ 4.1. Flora naplója ↪

5

A feleségem fattyú volt (mondd így: házasságon kívül született gyerek)

apja ismeretlen, anyja egy idegroncs

bolondokházában (mondd így: szanatóriumban) halt meg

vagy miután kikerült onnét, ez alapjában véve mindegy

mi más maradna ilyenkor, mint a kedves rokonok

nagymama-nagypapa még fiatalok, falun ez így szokás, de mi van, ha se eleinte, se később nincs bennük szeretet?

Hát akkor peched van.

Kútba kellett volna fojtani, büdös kölök.

Legyen nekik a pokolban egy kút a lakásuk.

Az autót megjavították, Darius Kopp a kávézóban ült, ölében a laptop, és olvasott. Töredékek egy nőtől, akivel 9 évet töltöttem el az életemből. Ő 29–38 éves volt, én 35–44. Flora Darius előtt, Flora Dariusszal. Olvasok, és igyekszem megérteni. Nem tudtam, hogy ezt csinálod.

A fájlok időrendbe rakva, az események nem. A feljegyzések a Berlinbe érkezéssel kezdődnek, 9 évvel Darius előtt. A feleségem mint fiatal diáklány. Fűvel-fával lefeküdt, és semmit nem mondott el belőle, amire azt mondom, hogy: na és. Olyan is előfordul, hogy elhallgatják az abortuszt, az öngyilkossági kísérletet. Gyakran előfordul. Mit lehet ezekről elmondani, és mikor? Közvetlenül a regénybe illő első találkozásnál, feltálalni a tojásos lecsó mellé? Egy viharos nap befejezéseképpen, 2000 őszén? Juri és Kopp röhögve rohantak, miközben verte őket az eső. Be voltunk rúgva, és én annyira telezabáltam magam, hogy szétrepedt rajtam az ing, de konkrétan, a varrásnál, a has domborulatának legmagasabb pontján, ezen kezdtünk el röhögni, és nem bírtuk abbahagyni. Darius Kopp nevetve rohant az esőben, és egyszerre két dolgot látott: egy fiatal nőt teljesen átázott ruhában (Millefleurs) és egy közeledő villamos veszedelmesen imbolygó felsővezetékét. Amikor az egyik kábel velőtrázó robaj kíséretében elszakadt, Kopp megragadta Flora karját, és berántotta a kapualjba. Átázva, lihegve álltak. Köszönöm, hogy kész volt megmenteni az életemet. Pedig világosan látszott, hogy a vezeték nem találta volna el Florát. Mégis, köszönöm, egyébként pedig ebben a házban lakom.

Akkor lényegében hazakísértem magát.

Még ugyanazon az estén, azaz akkor már régen éjszaka volt, Kopp azt mondta: Késő van, ilyenkor már haza kéne menni, de úgy érzem magam, mintha otthonról kéne elmennem.

Hát akkor maradj, mondta Flora.

Megismerkedtek, és onnantól fogva hátralévő életük (az ő hátralévő élete) szinte minden egyes napját együtt töltötték. Az első találkozás után egy hónappal Flora elment vele egy buliba, és amikor megkérdezték tőlük, mikor ismerkedtetek meg, és azóta hányszor találkoztatok, nevetve azt mondták, 30 napja, 30-szor. Kopp mindennap őhozzá ment munka után, lefeküdtek, szeretkeztek, ettek valamit, visszafeküdtek, beszélgettek.

Mit mond el az ember magáról? Milyen információkkal egészíti ki az első elemi részecskét, amely többnyire a keresztnévből áll?

Flora. Darius.

Mint a perzsa király.

Inkább mint egy lengyel paraszt.

Kelet-poroszországi nagymama. Egyszer lengyelül szólítja meg az asszonyokat a lengyel piacon, amúgy soha. Az első percben abban reménykedett, hogy Flora akcentusa is lengyel, milyen szép véletlen volna, az én babám egy lengyel nő, de nem: Magyarország.

Budapest?

Nem. Vidék.

Én se vagyok fővárosi, de nem is vidéki. A Maidkastell fedőnevű városnak nem kastélya van vagy vára, hanem egy gótikus székesegyháza a hét okos és a hét balga szűz szobrával, valamint az egyik legelső fekete kereszteslovag-ábrázolással.

Ottó legyőzte a magyarokat, és ezzel véget vetett „A magyarok nyilaitól ments meg, Urunk, minket” ima divatjának.

Ezt nem tudtam.

Elég régen is volt.

És mivel még benne volt, érezte, ahogy remeg a nevetés Flora testében. Ezt elmondta neki, és megint nevettek.

Mondtam ma már, hogy szeretlek?

Ettől fogva mindennap, majdnem a legvégéig: Mondtam ma már, hogy szeretlek?

Hogy milyen könnyedséggel beszélünk mindenről, tehát magunkról is, amíg nem ismerjük jól egymást. Ahogy a legkisebb, legbanálisabb apróság is érdekes. Hogy Darius Johannes Kopp gyerekkorában egy klinkertéglás kockaházban lakott. Hogy ez őt büszkeséggel tölti el, a klinkertégla tartóssága, mintha az ő érdeme volna. Az épületek négyszöget zártak be, de az udvarok közé falakat húztak fel, tetejükön csinos, csúcsos kőszegély, amelyre valaki maltert kent, és a malterba, még mielőtt megkötött volna, üvegszilánkokat dugdosott. Zöldeket és fehéreket. Aligha a tolvajok, inkább a gyerekek miatt, hogy ne másszanak át az egyik udvarból a másikba.

Micsoda esztéta.

A faluban kerítések voltak, az anyagi lehetőségektől és a hozzáállástól függően: vagy rogyadozó drótháló, amely alatt ki-be ásták magukat a kivételesen (tévedésből?) nem megkötött kutyák, a macskák, a rókák, a nyestek és a tenyészalomból kiszabadult nutriák (a mosómedve arrafelé nem őshonos), vagy vasdárdák sora, a dárdákra nem az ellenség fejét, hanem a tolvajok máját, vagy, itt is: a gyerekekét lehetett volna elrettentésül kitűzni. Az én házam az én váram, hétköznapjaim: miniatűr háború.

Mire Darius, hogy ő ennyire drámaian azért nem fogná föl.

Flora hallgatott egy darabig, aztán fölkelt, és készített valami ennivalót. Az első időkben a leggyakrabban tojásos lecsót.

Akkoriban egy filmprodukciós cégnél volt asszisztens. Nem ok az eufóriára. Kizsákmányolva a végsőkig. Két dolgot kell megjegyezni: egy: csinálni azok szokták a filmeket/előadásokat stb., akiknek a foglalkozása asszisztens, a többiek rendeznek, fényképeznek, legföljebb prezentálnak. Kettő: a szakma azokból a lelkes emberekből él, akikkel ráadásul még rosszul is bánik, hogy biztosra vehesse: a végén még ők boldogok, ha megmaradhatnak ebben a kizsákmányolásban.

És akkor miért csinálod?

Azt hittem, szeretni fogom. De lehet, hogy nem is szeretem. Lehet, hogy jobban szeretek fordítani. Szép, nyugalmas munka, otthon is lehet csinálni. De ebben a szakmában is meg kell először vetnie az embernek a lábát.

Kopp mindezt úgy hallgatta, mint valami mesét. Milyen csodálatos élet. A feleségem kvázi művész. Egyáltalán, annyira felfoghatatlanul jól sikerült. Az ezredforduló küszöbén gazdagságban és optimizmusban éltünk. Legalábbis Darius Kopp, a jól kereső engineer a céhhez illő felszereltséggel, ami a technikát és az életstílust illeti. Az öltöztetőm egy kedves idősebb úr a Kaufhaus des Westensből, híres hely. Szürke nyári öltönyökre meg sárga mellényekre beszélt rá. Florával a finomság költözött az életébe, amely addig inkább buja volt, és hangos. Ilyen kérdések, mint: Mi a vers? (Amiben a sorok nem érnek az oldal széléig, haha!) Vagy: Miért nem igaz, hogy a rózsa az rózsa, és ezzel szemben a szivar olykor miért nem több egy szivarnál? Megfigyelőnek lenni: mint megnyílt értelembe az ige, alászállhatok rejtelmeibe. Ez egy idézet volt. Meg hogy egyszerre micsoda részletekre lesz figyelmes az ember. A kulcscsont vonalára, az alatta lüktető ér védtelenségére. És egyszer, a beeső délutáni fényben a mellkas, a váll, a karok erezetének elágazásaira. A feleségem az Amazonas. Darius játszotta, hogy a keze helikopter, amely a folyam deltája fölött repül.

Én valami halkabbat választanék, mondta Flora.

Darius vitorlásrepülőre váltott. Vitorlázórepülővel a feleségem vállának folyami tája fölött. Vékony nyakán láthatóan kidudorodik a pajzsmirigy. Nevezzük szigetnek. Madarak és krokodilok laknak rajta. Hogy hívják azokat a madarakat, amik rászállnak a krokodilokra?

Nem a krokodilokra. A vízilovakra.

Mindegy. Mindenesetre le tudjanak bukni a víz alá. Lehessen figyelni, hol buknak le, és hol bukkannak föl megint.

Meg ne feledkezzünk a mérges békafajták tucatjairól, vetette közbe Flora. A szúnyogokról és a kígyókról.

És még mindig hihetetlenül szép.

Azután kihunyt a fény, Flora teste sötétbe borult, és egy perccel később elaludt, zsíros hajjal, mert fáradt volt a hajmosáshoz 12 órai irodai munka után, a szaga is olyan volt, ózon és tinta, pedig manapság már nem is használnak tintát.

Szar melók hosszú sora (amiről tudtam), szerencsétlen afférok nagyon hosszú sora (amiről nem). Ilyesmi is előfordul. Van, aki felvág velük, mások szégyellik magukat, megint mások nem tartják fontosnak, és egyszerűen törlik. Darius Kopp abban reménykedett, hogy Flora a harmadik csoportba tartozik (azt állította, hogy a harmadik csoportba tartozik), valójában a másodikba tartozott. Túl foglak élni titeket. Na persze. Színésznő.

Alighogy belefogott az olvasásba, máris billeg a laptop Darius Kopp térdén. Kényelmetlen a vajszínű műbőr bevonatú széken ülni, nem találja meg azt a testhelyzetet, amelyben sokáig mozdulatlanul lehetne. Két másodpercig sem. Tedd már fel az asztalra azt a laptopot, így nem lehet olvasni.

Megismerkedsz egy nővel, aki finomnak, tartózkodónak, és mondjuk rá, hogy érzékenynek tűnik. Van, aki ezt szereti, mások nem. Darius Kopp úgy érezte, mintha az ölébe pottyant volna egy ajándék. Olyasvalakinek, mint Juri, fogalma sincs erről. A nő legyen szexi, jókedvű, tudjon inni, de legalábbis bírja a bulizást, ugyanakkor legyen csinos, rövid lábúnak itt vagyok én, haha, blabla. Csak fokozatosan tanulod meg, milyen törékeny minden.

Amíg Floránál voltak, minden jó volt. Olyan volt a lakása, mint egy barlang, berlini hátsó udvari lakás, szűk és sötét, de ha úgyis egész idő alatt ágyban vagy, nem számít. Ha kilépett az ajtón, elillant belőle az elegancia, merev lett és esendő, de Kopp ezt is csak utólag vette észre. Akkoriban azt hitte, csak támaszkodik rá – vele úgy lehetett közlekedni, hogy a csípőjük is összeért, mégse ütköztek össze sosem –, és ő, Kopp lehetett a kezdeményező, ami jót tud tenni a férfinak. Van, aki szereti, ha olyan dolgokhoz jut hozzá mások által, amiket ő maga nem engedhet meg magának, mások nem szeretik. Ezt meg kell értened, mondta Flora. Ez fontos.

De én szeretek adni!

Én pedig bizonyos dolgokat szívesen elfogadok, más dolgokat pedig nem.

Te éppen ott tartasz, hogy – nem fáradságosan, de egyszer s mindenkorra – megszabadultál a kispolgári neveltetésedből adódó zsugoriságtól, gyorsan elköltöd a garast, mielőtt a fogadhoz vernéd, taxival jársz, és nem nézed az étlapon az árat, és akkor jön egy nő, és azt mondja: Na jó, de az ember többnyire úgyis tudja, mennyibe kerül.