Horváth Júlia Borbála

Nem akarnak szülni a nők? De igen!

A párkapcsolati kultúra kulturálatlansága

Szerkesztő: Lukáts Kinga

Borítóterv: hjb

Képek: meteorfoto.hu és pixabay/Gordon as GDJ

A kutatást támogatta a Családtudományi Szövetség

Minden jog fenntartva!

A kiadványban szereplő tartalom szerzői jogvédelem alatt áll.

Tilos bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni, vagy sugározni, bármely formában vagy módon a szerzővel/kiadóval történő előzetes megállapodás nélkül!

Copyright © Dr. Horváth Júlia Borbála 2023

www.szozenekep.hu

facebook.com/szozenekep

Fecske füzetek III.

ISBN 978-615-01-9720-3 (ePUB)

ISBN 978-615-01-9721-0 (MOBI)

2023

TÁRGYMUTATÓ

TÁRGYMUTATÓ      3

FÜLSZÖVEG      4

ELŐSZÓ      5

BEVEZETÉS      6

Gyakori kérdések      7

i. A PÁRTALÁLÁS DEVALVÁLÓDÁSA      8

Párválasztás-történelem      9

A nő mint médium      12

A szexualitás béklyója      13

A prostitúció      15

ii. EGYÜTT VAGY EGYEDÜL? ÖSSZEHASONLÍTÓ ELEMZÉSEK      19

Újnőkorszak (2006-2008)      20

A párkapcsolati kulturálatlanság (2016-2018)      22

34 kísérlet      24

Következtetések (2006-2018)      30

iii. INTERMENTALITÁS A PÁRKAPCSOLATBAN      32

A lánykérés      34

A fiúkérés      36

Vélemények (2021-2022)      39

iv. DEMOGRÁFIA ÉS DEMOKRÁCIA      43

A házasság dekonstruálódása      44

A válásszabadság      45

Demográfiai fröccs      47

v. SZÜKSÉGES KÖZHELYEK      50

Inkább egyedül, mint együtt? (Párbeszédek, 2023)      52

Nem akarnak szülni a nők? De igen!      64

Segítenék, de hogyan?      67

ÖSSZEGZÉS ÉLETKÉPPEL      69

FÜLSZÖVEG

Sokszor hallani a közbeszédben, hogy a nők egyre inkább elutasítják a szülést és a gyermekvállalást, mert családalapítás helyett inkább a karrierépítést és az önállóságot választják. De vajon ez valóban így van?

Az elmúlt évszázadokban a nők hatalmas fejlődésen mentek keresztül, mégis számos nehézség állja útjukat a boldog párkapcsolat és házasság kialakításában. Amikor az együttélés ’intézményét’ vizsgáljuk, azt látjuk, a gyakorlatban miként dekonstruálódott a hűség, a megértés, az egyenlő feladatmegosztás, a közös célok, és számos, a kiegyensúlyozott élethez ’szükséges’ fogalom.

Nem születik elég gyermek – ez is gyakorta elhangzik. De a nők hibáztatásán túl, vajon melyek a valódi okok? A Fecske-füzetek újabb kötete tényeken, tapasztalatokon és egy kutatássorozat állomásain keresztül mutatja be, miként befolyásolja a nők szerepvállalása a társadalom felépítését, amely a demográfiai kérdésekben meghatározó.

Horváth Júlia Borbála örvendetesen és kifejezetten a nőket kérdezte meg, azt kérve, hogy mondják el tapasztalataikat. A válaszok rámutattak a hosszú távú párkapcsolat és a családalapítás összefüggésére, valamint arra, hogy férfisegítség- és felelősségvállalás nélkül nem fog több gyermek születni. Miért születne?

Körülöttünk egyedülálló nők és férfiak bolyonganak a világban, akik nem találnak megfelelő párra, vagy ha igen, félnek megfogni egymás kezét, s ami még aggasztóbb: félnek nem elengedni egymás kezét.

ELŐSZÓ

Amikor a párkapcsolati kultúra fontosságáról és értékeiről beszélünk, sokan legyintenek: már megint ugyanaz. A legjobb szakértők a kortárs emberek, akik elmondják véleményüket, mit gondolnak a párkapcsolatról, a házasságról, a családalapításról.

A képlet látszólag egyszerű: a boldog együttélés feltétele egymás megértése és tisztelete. Nem új keletű megállapítás, viszont ha a párkapcsolati kultúra kérdését áthelyezzük a XXI. századba, akkor új tartalmat nyer.

A sztereotípiákból adódó konfliktusok őszinte feltárása minden korban a megoldás első állomása. A nemi egyenlőség és a társas kapcsolatok problémáinak megértése tartalmazza a megoldást, amely a gondolkodásmód változtatásában található.

Emberek ezrei nap, mint nap beszélnek arról, hogy családot alapítanának, gyermeket szülnének, de nehezen találnak hozzá párt. Egy férfit, egy nőt, aki átvállalja a feladatok legkevesebb felét, s kitart a párja és a közös gyermekek mellett; aki megérti, hogy az ismerkedés nem pusztán kaland, hanem életfeladat.

A nők, anyák kiemelkedő szerepvállalása és pluszmunkája nélkül nincs kiegyensúlyozott párkapcsolati élet – de egyedül nem megy, ahogy a régi szlogen hirdeti. A nők legnagyobb része akar szülni, és gyermekeit hagyományos családban szeretné felnevelni, de nem a régi keretek között.

A női lét meghatározó eleme az életadás, nem csak fizikai, hanem lelki értelemben is. Ezt fontos tudatosítani a nőkben, de a férfiakban is. Ez döntő nevelési feladata az anyáknak, az apáknak, és az egész társadalomnak.

Amennyire csak bírjuk segítsük őket ebben, és segítsük a férfiakat a megértésben azzal, hogy elmondjuk: az ő hozzáállásuk kulcskérdés.

Ergo: mi nők, igent mondunk az életre, férfi és nő összefogására, és a párkapcsolati kultúra felemelésére. A szeretetre.

Ékes Ilona

ERGO-Európai Regionális Szervezet elnöke

Volt országgyűlési képviselő

BEVEZETÉS

Az ismerkedés, pártalálás örökzöld témája minden időben élénken foglalkoztatja az embereket, akik ’élményeiket’ szívesen megosztják egymással. A sikertörténetek mellett panasz is elhangzik, amikor valamelyik fél nem azt kapta, amit szeretett volna, vagy nem megfelelően viszonyultak a személyéhez. A tapasztalatcserék alkalmával bevált hódítási megoldás, biztos forgatókönyv ritkán hangzik el, legföljebb tág határok között megfogalmazott tanács, amelyet az érdeklődők egyéni módon értelmeznek.

A téma a boulevard-sajtó mellett a kutatókat is időről időre előveszi; számos kötet, tanulmány ad hírt a társkeresés mibenlétéről, és a hozzá kapcsolódó viselkedési ethoszokról. Érdeklődés a nem szorosan kapcsolódó területekről is érkezik: gazdaság, kereskedelem, pénzvilág, kultúra (stb.), s több vezető cég honlapján társadalomtudományi fejtegetések, egyben trendi javaslatok olvashatók, amelyekkel a témavezérek látogatókat, és jövőbeni vásárlókat próbálnak magukhoz vonzani.

A pártalálás ilyenformán funkcionális iparággá vált – miközben mindenki úgy ismerkedik, ahogy tud. Kérdés, hogy a rengeteg külső befolyás és a negatív élmények közepette az érintettek, a férfiak és a nők figyelme mennyiben képes megmaradni az alaptörekvés mellett: igaz módon, igazi társra lelni.

Magyarországon – ahogyan kultúrkörünkben a legtöbb országban is – a huszonévesek és a fiatal felnőttek körében az intim vagy „látogató” párkapcsolat a legelterjedtebb; minden harmadik fiatal ilyenben él. Amellett szintén közel egyharmadot tesz ki a partnerkapcsolatban nem élők csoportja.[1]

De vezet-e a könnyed együttlétekből út tartós kapcsolat vagy házasság kialakulásához? A jegyességet, családalapítást megelőző életidőszak többnyire esetleges, ritkább esetben célzott ismerkedésekkel telik. Napjainkban a spontán találkozásokon kívül (munkahely, rendezvények, iskola stb.) a közösségi oldalakon, vagy specializált internetes társkereső felületeken lépnek kapcsolatba egymással az emberek. A szimpátia kialakítása az online térben egyfajta versenyfutás, mert a felhasználók minősíthetik egymást (csillag, kedvelés [like], szöveg), miáltal emelkedik/csökken az ázsió.

Az ily módon történő párkeresés eredményessége nyomon követhető. A vonatkozó fórumok hemzsegnek a panaszos vagy pórul járt próbálkozók panaszaival, akik részére a kísérletek sok esetben durva, bántó, vagy leminősítő stílusban értek véget. (Pl.: Ha a találkozáskor egyik fél nem azt kapta, amit a levelezésben előre jeleztek számára: külalak, kor, státus, stílus; akkor sok esetben indulatossá válik.)

Bemutatkozásnál – többnyire a férfiak – közlik, hogy nem céljuk az elköteleződés, és nem tervezik hosszú távú kapcsolat kialakítását. Továbbra sem elhanyagolható viszont az ismerkedés hagyományos vagy spontán kialakuló formája (véletlen találkozás, bemutatás stb.), amelynek a kapcsolat kialakításra- és megtartásra irányuló, sokszor negatív konzekvenciái – mint látni fogjuk –, alig különböznek az online-tapasztalatoktól.

Az alábbiakban idézett történetek, vélemények, élet-helyzetek, férfiak és nők között létrejött kapcsolatok, és azok tanulságainak leírása. A párkeresés problematikájának ezen szelete példákon keresztül jeleníti meg a társra vágyó emberek elképzeléseit, viselkedését, s közli a levont következtetéseket.

Az adatok összehasonlíthatók korábbi kutatási anyagok eredményeivel, amelyből kitűnik, változott-e és milyen irányban a párkapcsolati kultúra a 25-49 éves korosztály tagjai között (az érdeklődésre való tekintettel néhány fiatalabb válaszadó véleménye is olvasható). Az elemzések megelőző hazai, és Dr. Horváth Júlia Borbála 2008-2023 közötti, azonos témájú kutatási eredményeiből, s a korábban lefolytatott vizsgálatok összevetéséből áll. Az adatgyűjtés keresztmetszeti vizsgálat részeként történt, és nem reprezentatív.[2]

1. Gyakori kérdések

A könyv szerkesztése előtt ezúttal is megpróbáltam a közbeszéd csatornáin feltérképezni, hogy milyen kérdések foglalkoztatják a párkeresőket. Számos sztereotípia hangzott el, amely tanácsok, értékelések, tanulságok levonásával, ill. azok kíséretében jelent meg. (A nemi sztereotípiák a férfiakra és nőkre vonatkoztatott, a külalakra, viselkedésre, gondolkodásmódra, életmódra, habitusra (stb.) irányuló társadalmi- és szexuális elvárások halmaza.)

Manapság e sztereotípiák jó része uniszexualizálódott, némelyek viszont tartósnak bizonyultak. A sztereotípiák sokszor előítéleteket fogalmaznak meg, és mintaátadó, de értelmező hatással is bírnak. Íme néhány a párkapcsolati kultúrára vonatkoztatott elképzelések és kérdések közül:

Létezik egyáltalán párkeresési kultúra?

Régen minden másképp volt… (Általában jobban.)

A mai nők túlságosan öntudatosak.

Elég, ha a férfi egy fokkal szebb (és szorgalmasabb) az ördögnél.

Társat keresünk vagy szexuális partnert?

Férfiak: nem értem, miért akar minden nő azonnal férjhez menni.

Nők: nem akarnak nősülni a férfiak.

Van itt a közelben egy motel, hét perc alatt végzünk!

Egyedülállóként magamnak szüljek?

Többnyire a nők hordják odahaza a nadrágot.

Egyedül kényelmesebb.

Alábbiakban a párkapcsolati kultúra létezését, mibenlétét, s az emberek ahhoz fűződő viszonyulásukat, véleményüket, és a velük megtörtént eseteket tárgyaljuk.

i. A PÁRTALÁLÁS DEVALVÁLÓDÁSA

Az utóbbi években számos olyan elemzés látott napvilágot, amely több oldalról közelített a társkeresés problematikájához. Egy 2019 júliusban közreadott átfogó történeti vizsgálatban meglepő eredmények olvashatók az 1940-től 2017-ig terjedő időszakban tapasztalt párválasztási szokásokról.[3] Aszerint, az 1960-as évekig a klasszikus párkeresési reflexek voltak mérvadók, s tradicionális alapokra épültek. A szexuális forradalom elterjesztette és aránytalan mértékben fölértékelte a szabad szerelem eszméjét. Amellett proponálta ugyan a szexuális nemi egyenrangúságot, de féktelensége miatt valószínűleg ugyanannyit ártott, mint használt, mert a szabadossággal a nők instrumentalizálását (pl. pornográfia), és a párok felelőtlenségét (legföljebb abortusz) erősítette.[4]

Az életmódváltozás, és az azt kísérő társadalmi folyamatok a 2000-es évekre felgyorsultak, s elmélyültek abban az értelemben, hogy még több ismerkedés és még több válás történt, amelynek eredménye a még annál is több partnercsere lett. Egy másik, 2010-es kutatás a popkultúra elterjedésének hatásait vizsgálta.[5] Aszerint a fiatal korosztály már nem kifejezetten a promiszkuitást, hanem a hosszabb távú, de elköteleződés nélküli, bomlékony kapcsolatokat preferálja. Fő szempont a szabadságeszme ápolása; a kötődés elkerülése és az egyedül élés, amely révén kibontakoztatható a személyiség, amely – sokak szerint – párkapcsolatban lehetetlen. Ez esetben felmerül a kérdés:

Milyen mentális és emocionális minőségű lesz az a személyiség, amelyik ilyenformán egyedül kibontakozik? Valóban sikeres lesz-e az életút, és az illető alkalmas lesz-e valaha harmonikus együttélésre, s a felelősségteljes utódlás megvalósítására?

A tapasztalatok megmutatják, hogy a fiatal éveiket egyedül töltő emberek később nehezebben élnek együtt társsal, nem beszélve a családalapításról, amelyben az ego szükségképpen hátrébb szorul. A felmérések egybehangzó adatai azt mutatják, hogy a fiatalok egyre későbbi életkorban kezdenek hozzá a tartós kapcsolat kialakítására. Közvetlen okok:

hosszadalmas tanulmányok, karrierépítés, individualizmus, látogató párkapcsolat, tartós szingli életmód, kényelmesség, félelem az elköteleződéstől, elégedetlenség a mindenkori partnerrel szemben, egyoldalú elvárások stb.

A veszekedések, partnercserék, szakítások, válások a párkapcsolatok elfogadott velejáróivá váltak, amely konfliktusok szorongást, pszichoszomatikus tüneteket eredményezhetnek. Az okok kutatásában első helyen áll az egyéni érdekek felértékelése, amely a legtöbb esetben a jól megfogalmazott, de rosszul, sőt: szélsőségesen és egyoldalúan alkalmazott szabadságeszme terjedésének következménye.

Elöljáróban egy férfi-vélemény a promiszkuitásról:

„Nem tudom mi itt a jó kifejezés, de elsősorban azért nem akarnak nősülni a fiatal férfiak, mert hátha találnak egy jobb nőt, meg akár/lehetőleg többet is. A „kan” ösztönök működnek, ha szabadjára engedi azokat a társadalom, azaz, ha lehazudja és eltussolja az ilyen életmód kárait a társadalom. Hasonló ez ahhoz, hogy nyilván mindenki lopna a boltokból, ha senki sem ítélné el az ilyen cselekedetet. [A Nobel díjas Lord Bertand Russel kutatásai/kísérletei szerint teljesen alkalmatlan lesz házasságra az ember, ha fiatal korban megszokja a szabad szexet (úgy emlékszem nem beszél külön fiukról és lányokról).]”

Párválasztás-történelem

Magyarországon a fiatalok párválasztása évszázadokon keresztül, elsődlegesen a szülők megegyezése alapján történt. Az ismerkedés alapját sok esetben nem a kölcsönös vonzalom adta, hanem a házasulandók birtokviszonyai. A vagyon mellett szempont volt a társadalmi hierarchiában elfoglalt pozíció, amit a népnyelv igen egyszerűen megfogalmazott: suba subához, guba gubához, ill. fertály a fertállyal, házhely a házhellyel – házasodik. A közbeszédben ma is használatos fogalmak azonos tőről fakadnak: pl. kiházasítás, jó parti, jól ment férjhez/jól nősült, érdekházasság. A társadalmi rétegek között az érdekalapú házasságban nemigen volt különbség (v. s.: uralkodócsaládok ’egybekélése’), amely sok esetben népek és országok sorsát befolyásolta.

Az igazi szerelem azonban nem számolta a pénzt, s rengeteg könny folyt amiatt, ha egyik vagy másik fél nem tetszett a másiknak, vagy nem felelt meg a családi elvárásnak, vagyis kevésbé tehetős, alacsonyabb származású, tisztségű volt. Abban az esetben a frigy meghiúsult. Előfordultak rendhagyó esetek, miszerint a suba ment a házhelyhez, vagy a guba a ranghoz, ami a társadalmi ranglétrán emelkedést jelentette.

Az érdekházasság többnyire hazugságot, képmutatást és számtalan félreértést, félrelépést eredményezett, amely megint csak devalválta a párkapcsolat mint ’intézmény’ megbecsültségét. Mivel a döntésben nem a vonzalom, az érzelmek és az alapvető erkölcsi szempontok (pl. szeretet, felelősségvállalás) domináltak, a felek kevésbé becsülték meg egymást.

A fiatalok felnőtté válásában mindenkoron az aktivitás-passzivitás nemi sztereotípiája jellemezte férfi és nő viszonyrendszerét, amelyet az otthoni nevelés alátámasztott. Az apák fiaikat aktivitásra, házon kívüli tevékenykedésre, szabad életmódra nevelték. A fiúkból legények váltak, s attól kezdve kocsmázhattak, és eljárhattak udvarolni. A leányok maradtak lányok, vagyis elfogadó passzívak mindaddig, amíg be nem ’kötötték a fejüket’, és ’asszony lett a lányból’. Közben édesanyjuktól eltanulták, hogyan kell elvégezni a ház- férj-és gyermekek körüli teendőket. A jegyesség voltaképpen az együtt járás hosszú és legális időszakasza volt, amelyet házasságnak kellett követnie. A jegyesség felbontása persze megtörténhetett, de az, a későbbiekre nézve egyik fél részére sem volt kedvező.

Ha viszont a házasság megromlott, a felektől elvárták a mihamarabbi rendeződést, főképpen az egyház részéről, hiszen Isten előtt csak egyszer lehet egybekelni. A béküléshez a család, és a közösség is segítséget nyújtott. Amennyiben nem sikerült rendezni a sorokat, a felek kérhették a törvényes elválasztást, miután bár nem éltek együtt, házastársak maradtak. Azoknak viszont, akik mindenképpen válni akartak, ürügyet kellett találniuk hozzá. A ’leghatásosabb’ az volt, ha a házasságot, valamely korábbi, addig felderítetlen ok (pl. vérrokonság, bigámia) miatt érvénytelenítették. A nők hátrányosabb helyzetben voltak, mert tájékozottságuk, tanultságuk szerényebb volt a férfiakénál, és sem státusban, sem jogérvényesítésben nem voltak megfelelő pozícióban ahhoz, hogy sorsfordító kérdésekben önálló döntéseket hozzanak.

A XX. századi változásokban katalizátorként hatott Klebelsberg Kunónak a nők helyzetét, körülményeit a férfiéval azonos szintre emelése programja. Klebelsberg a kint nő, otthon nő státusból indult ki, amelyet felvált a kint ember, otthon nő pozíció, amikor a közéletben (munka, politika stb.) jogokkal rendelkező, egyenrangú félnek tekintik őt, de otthon még a nőies szerepe hangsúlyos (háztartás, gyermeknevelés, stb.). Azután következhet a teljes egyenrangúság: a közélet mellett a családi életben is nemétől függetlenül ’emberként’ kezelik, vagyis