Az állatok viselkedésének természetrajza

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
David Attenborough: The Trials of Life:
A Natural History of Animal Behaviour
HarperCollins Publishers Ltd.

Fordította Makovecz Benjamin

First published in Great Britain by
William Collins Sons & Co. Ltd.
and BBC Books: a division of BBC Enterprises Ltd. in 1990
Fully updated and republished by HarperCollins Publishers in 2022
Text © David Attenborough, 1984, 2022
Hungarian translation © 2023 Makovecz Benjamin
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Fotók © egyéni jogtulajdonosok (lásd A képek forrásainál)
Borítóterv © Gerhes Gábor
Borítófotó © fona2/Getty Images

ISBN 978 963 355 984 0

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Polgár Anton
A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Kővári Bettina
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Ez a könyv és a vele párhuzamosan készült filmsorozat egy trilógia befejező része. Az első kötet (és filmsorozat), az Élet a Földön azt a célt tűzte maga elé, hogy megvizsgálja az állati életformák káprázatos sokféleségét. Ugyan miért van szükség ilyen nagyszámú formára, miközben egészen hasonló dolgokat csinálnak? Miért meleg vérű a bálna, és miért lélegzik tüdővel, amikor egy hasonló méretű vízi szörnyeteg, a cetcápa hideg vérű, és kopoltyúi vannak? Ausztrália őshonos emlősei miért hordozzák erszényükben a kicsinyeiket, miközben az északi félgömbön élő emlősök a méhükben tartják, és a méhlepényen keresztül táplálják őket? Az ilyesfajta kérdésekre csak fejlődéstörténetük megismerése adhatja meg a választ. Az Élet a Földön végigkövette az állati élet kialakulását a hárommilliárd évvel ezelőtti kezdetektől a jelenig, és ma élő állatok példáján mutatta be a jelentős korszakokat.

A második rész, Az élő bolygó azt mutatta be, hogy a környezeti hatások miként befolyásolják az állatok testének alakulását. A sivatagokban élő emlősöknek általában hosszabb fülük és lábuk van, mint hidegebb tájakon élő rokonaiknak – ez a forma hatékonyabb hőleadást tesz lehetővé. A távoli szigetekre vetődött madarak hajlamosak arra, hogy elveszítsék röpképességüket, hiszen ha nincsenek ragadozók, semmi értelme a levegőbe emelkedniük. A környezetükben élő más lények is hatással vannak az állatok külsejére: a sarki nyúl bundája, ami melegen tartja a kegyetlen téli hidegben, fehérre vált, amikor leesik a hó, hogy az állat rejtve maradjon a ragadozók elől. Az élő bolygó végiglátogatta a világ ökológiai életközösségeit az izzó sivatagoktól a párás esőerdőkig, az óceán mélységeitől a légkör legmagasabb rétegeiig.

Az első két rész tehát az állatok testével, azok formájával és kialakulásával foglalkozott. Ez az utolsó könyv és filmsorozat a viselkedésüket mutatja be, vagyis azt, hogy miként használják a testüket.

Az állatok viselkedésének megfigyelése talán a zoológia tudományának legizgalmasabb területe. Csupa dráma és akció – ahogy a kardszárnyú delfin, az orka szinte a száraz partig előrontva ragad meg egy oroszlánfóka-borjút; ahogy a hangya többször is megvizsgálja a nap állását, hogy eltaláljon a célig a Szahara homokdűnéi között; ahogy a denevéranya a barlang mennyezetén kapaszkodva átvergődik az ennivalóért tátogó és sipákoló kicsinyek tömegén, hogy megtalálja és megszoptassa a sajátját – és csakis azt. Az állatok viselkedése tehát nagyon is kézenfekvő témaválasztás lehetett volna, amikor az első könyvet és filmsorozatot készítettük, csakhogy tíz évvel ezelőtt, amikor kollégáimmal munkához láttunk, még nem lehettünk szemtanúi olyan jeleneteknek és történéseknek, amikről ma már mesélhetek – és egészen biztosan nem tudtuk volna filmen megörökíteni őket.

Az ok részben technikai. A könyv születése előtti évtizedben komoly előrehaladás következett be a filmgyártás technológiájában és az elektronikában, s ennek köszönhetően most kezdünk megfigyelni és filmre venni olyan gyér fényben zajló eseményeket, amelyekhez azelőtt sem az emberi szem, sem semmiféle fotóemulzió érzékenysége nem volt elegendő. Most, az elektronikus képerősítők és szuperérzékenységű filmek korában már nemcsak jellegtelen fényfoltokként, hanem éles, jól kivehető részleteiben rögzíthetjük a malajziai mangrovemocsarakban bonyolult násztáncukat járó szentjánosbogarak pazar karácsonyi kivilágításra emlékeztető, összehangolt villódzását. Az eredetileg gyógyászati célokra kifejlesztett modern száloptikákkal most először tanulmányozhatjuk a panamai esőerdőben egy kidőlt fatörzs alatt összegyűlt millió és millió katonahangya alkotta óriási gomolyag belsejét.

A technikai fejlődésnél azonban fontosabb, hogy ma már sokkal többen vannak az eredeti környezetükben szabadon élő állatokat tanulmányozó kutatók. Ma már a nagy testű állatok csaknem minden csoportja tudományos megfigyelés alatt áll valahol. A terepen dolgozó szakemberek rengeteg mindent tudtak meg a kérdéses fajokról, és olyan alaposan megértették a viselkedésüket, hogy képesek voltak elvezetni bennünket pontosan a megfelelő időben a megfelelő helyre, ahol éppen azt a tevékenységüket örökíthettük meg, amelyiket akartunk.

Nem sok tudományág művelése követel meg nagyobb kitartást és elszántságot, és nem sok kutatás jelent olyan komoly megpróbáltatásokat, mint a vadon élő állatok megfigyelése természetes környezetükben. Egy svájci zoológus, Christophe Boesch Nyugat-Afrikában, az elefántcsontparti esőerdőkben élő csimpánzokkal dolgozik. Feleségével, Hedwigével tíz évvel az előtt kezdték meg a munkát, hogy meglátogattam őket. Christophe heteken át minden egyes nap felkerekedett, és lassú, nyugodt sétára indult az erdőben. Vagy egy évig már azt is nagy szerencsének tartotta, ha egy-egy futó pillanatra megláthatott egy csimpánzt. Christophe nem hajlandó ennivalóval kicsábítani az állatokat a nyílt területre, mert úgy tartja, hogy ezzel befolyásolná természetes viselkedésüket, így a megfigyelései értéktelenek lennének. Négy teljes éven át követte és figyelte őket, mire a csimpánzok annyira hozzászoktak néma jelenlétéhez, hogy már egyáltalán nem féltek tőle, nem is törődtek vele.

További évek teltek el, amíg Christophe megtanulta megkülönböztetni egymástól a csoport egyes tagjait, amire a munkájához elengedhetetlenül szüksége volt, végül azonban mind a hatvan-egynéhány állatot biztonsággal felismerte, sokukat már a hangjukról, még nagyobb távolságból is. Mindennap követte őket az erdőben, megállt velük, ahol megpihentek és táplálkoztak, futott utánuk, amikor ők is nekilódultak, és csak akkor tért haza, amikor nekiláttak, hogy éjszakára elfészkeljenek a fák lombjai között. Másnap még napkelte előtt elindult, hogy újra csatlakozzon a csoporthoz; ha kellett, órákon át futott, hogy elérje őket, mielőtt továbbindulnak valamerre, ahol aztán csak nehezen találna rájuk újra. Állhatatos és kimerítő munkája eredményeképpen sok más érdekes megfigyelés mellett azt is megtudta, hogy az erdőben élő csimpánzok rendszeresen vadásznak, és a csoportos, szervezett vadászatnak olyan kifinomult módszereit fejlesztették ki, amelyekhez hasonlókhoz csak nálunk, embereknél akad példa. Rendkívüli kiváltság volt, hogy elkísérhettük Christophe-ot, és filmre vehettük a csimpánzok vadászatát.

Christophe csak egyike volt a sok-sok kutatónak, akik a munkánkat támogatták. Könyvem végén felsorolom a többieket is. Rajtuk kívül még igen sokan voltak, akik szívélyes tanácsokkal és gyakorlati útmutatással segítették a rendezőket, az operatőröket, és tették lehetővé mindannyiunk számára, hogy meglássuk mindazt, aminek ők maguk csak éveken át tartó eltökélt és türelmes munka révén lehettek szemtanúi. Irántuk érzett hálám leróhatatlan.

Az állati viselkedés tudománya, amit mindezek a kutatások szolgálnak, az etológia. Könyvemben nem próbálom részletesebben ismertetni mindazt az elméleti tudást, ami ebben a tudományágban felhalmozódott, mint amennyire az Élet a Földön című könyvben és filmsorozatban beszéltem az evolúció működéséről. Aki többet szeretne megtudni olyan témákról, mint az önző gén, a játékelmélet, az altruizmus vagy a tanulás és az ösztön viszonya, annak komolyabb szakirodalmat kell olvasnia. Az én célom, hogy az eseményeket mutassam be, nem pedig a hátterükben húzódó evolúciós mechanizmusokat. Ahogy a munka kezdetén rádöbbentem, ez is éppen elég nehéz feladat.

Nem mindig lehet szétszálazni az állatok viselkedését és anatómiai jellegzetességeiket, és éppily elkerülhetetlenül fedi át ennek a könyvnek a tartalma a két előző kötetét. Néhány esetben egy-egy fajt másodszor is ismertetek, mert a viselkedése rendkívül egyedi és annyira különleges, hogy mostani mondanivalóm csonka lenne nélküle. Az állatok világa azonban olyan hatalmas, hogy csaknem mindig találtam új példát a szemléltetésre, és külön öröm volt, hogy ilyenkor a már szinte közismert példákat mellőzhettem.

Ahogy korábban, most sem terheltem meg a szöveget tudományos szakszavakkal, ha akadt helyettük közérthető, ismert kifejezés. Ez elkerülhetetlenül a pontosság rovására megy, ám azok az olvasók, akik pontosan tudni akarják, melyik állatfajról beszélek, a Név- és tárgymutatóban megtalálják a faj vagy legalábbis a nemzetség dőlt betűvel szedett megnevezését.

Végső soron minden élő szervezet arra törekszik, hogy továbbadja a génjeit a következő nemzedéknek. Egy szenvedélymentes megfigyelő úgy vélné, hogy ez a legfőbb célja egész létezésüknek. Életük során, miközben e cél beteljesítésére törekszenek, nehézségek garmadáját kell leküzdeniük, és nagyjából ugyanazokkal az erőpróbákkal szembesül minden állat: a pók, a mókus, a majom, az egér, a láma és a homár. A kihívásokra adott válaszok igen változatosak, és gyakran egészen elképesztőek – de tökéletesen érthetőek és megragadóak, mert mi magunk is ugyanezekkel az erőpróbákkal szembesülünk.

1 Érkezés

Éjfélre jár az Indiai-óceánon, a Jávától délre ötszáz kilométernyire fekvő Karácsony-szigeten. A novemberi hold a harmadik negyedben van. Közeledik a dagály. A part keskeny, homokos szalagja mögött húsz méter magasságú korallsziklafal mered a magasba. Függőleges felületén, a kiugró részek alatti mély hasadékokban milliónyi bíborszínű rák gyülekezik, néhol annyian zsúfolódnak össze, hogy szorosan egymáshoz préselődnek – mintha maga a szikla lenne bíborvörös. Ezek a jókora rákok az egész világon csakis itt élnek; fényes, kerek hátpáncéljuk a nyolc centiméteres átmérőt is eléri. Mind nőstény, és mindegyik hatalmas mennyiségű, barna petét hordoz a hasoldalán lévő, félkör alakú lemez alatt. Ívásra készülődnek.

Egy hónappal ezelőtt a hímekkel együtt elhagyták a sziget belsejében lévő erdő talajába vájt üregeiket, ahol az év nagy részét töltötték, és elindultak a hosszú útra a tengerpart felé. Ekkor vált vérfagyasztóan nyilvánvalóvá, hogy milyen irdatlanul sokan vannak. Körülbelül negyvenötmillióan. Többnyire a hajnali vagy az esti órákban mozogtak, mert a testük könnyen kiszárad a kegyetlen trópusi napsütésben, amikor azonban felhők takarták a napot, különösen pedig eső után, amikor nedves volt az aljnövényzet, egész nap meneteltek; megállás nélkül akár húsz óra hosszat, míg száraz időben esetleg csak napi tíz percen át. Semmi sem tántoríthatta el őket. Útvonalaik néhol keresztezik a Karácsony-szigeten ma élő emberek által épített utakat, és a menetelő rákok ezrei elkerülhetetlenül az autók kerekei alatt végezték, de ők csak vonultak és vonultak rendületlenül, vagy két héten át. Amikor végül elérték a partot, a hímek odúkat mélyítettek, és ott párosodtak a nőstényekkel, majd visszatértek a sziget belsejébe, a nőstényeknek azonban még két hétig várniuk kell a mélyedésekben, amíg megérnek a megtermékenyített peték.

És most elérkezett a peték kibocsátásának pillanata. A rákok lemásznak a korallfalon, mert a petéket a tengervízbe kell bocsátaniuk, hogy kikeljenek. Ez azonban nem veszélytelen. Őseik a tengerben éltek, de ezek a rákok már szárazföldi állatok. Levegőt lélegeznek, és nem tudnak úszni. Ha lecsúsznak a szikláról, vagy lesodorja őket a hullámverés, egészen biztosan megfulladnak.

A dagály tetőzésekor alig néhány méternyire keskenyedik a partszegély. A rákok lemásznak a sziklafalról, és rettentő izgalmukban egymást lökdösve és taposva igyekeznek a víz felé, ahol hamarosan már csak a csillogó hátpáncélok, kalimpáló lábak és pálcikaszerűen felfelé meredő szemek bíborvörös kavargása látható. Amikor végre átcsapnak rajtuk a hullámok, görcsösen megrázzák a testüket, a barna peték kiszabadulnak, és elsodorja őket a víz. A rákok megható, szinte örvendező mozdulattal magasba emelik az ollóikat, mintha búcsúzóul szerencsét kívánnának nekik.

Sokkal nehezebb dolguk van a partszakasz két végén, ahol a hullámok közvetlenül a korallsziklafalat ostromolják. Ott akkora a tülekedés a lefelé igyekvők és dolguk végeztével már visszafelé kapaszkodók között, hogy jó néhányan nem is jutnak el a vízig. Ők fent a sziklán bocsátják ki a petéiket; a barna permet olykor hatméteres magasságból hull mindenfelé. A zűrzavarban sok rák elveszíti a fogást a rücskös sziklafelületen, lepottyan, és elsodorja a tenger.

Minden nőstény körülbelül százezer petét bocsát ki; odalent sűrű, barna levessé válik a víz. Amikor keleten világosodni kezd az ég alja, a rákok elhagyják a partot, és elindulnak a sziget belseje, az erdő felé. A parton csak néhány eltévedt példány marad. A sekély vízben élettelen testek lebegnek, és a partot barna réteg borítja: nem homok, hanem a peték sűrű tömege. A peterakás rémítő nagyjelenete véget ért. A kikelő ivadékoknak most már egyedül kell boldogulniuk.

A kikelt rákocskák jó részét szinte azonnal felfalják a korallzátony köré gyűlő halak. A murénák egészen kiúsznak a víz széléig, és mohón nyeldeklik a finom csemegét. Azokra a rákokra, amelyek megmenekülnek tőlük és kisodródnak a tengerre, már várnak a nagyobb halak, és kitátott szájjal szűrögetik ki őket a vízből. A rákivadékok tehetetlenül lebegnek, sodródnak az áramlatokkal, és elkapdossák a parányi, lebegő táplálékszemcséket. Rendszeres időközökben levetik áttetsző bőrüket, közben fokozatosan változik a testfelépítésük is, de végső formájukat csak akkor nyerik el, amikor kijutnak a szárazföldre. Túlnyomó többségük persze soha nem éri meg a kifejlett kort, párosodás és utódok nélkül pusztul el. Vannak olyan évek, amikor egyetlenegy kikelt rákocska sem marad életben, de aztán, nagyjából hatévente egyszer, valami szerencsés áramlat visszahozza őket a szigetre, ahol vagy egy hónappal korábban a vízbe pottyantak, és decemberben, egy különösen magas dagály idején hirtelen parányi, hangyánál sem nagyobb rákocskák tömegei emelkednek ki a hullámokból, és lázas sietséggel elindulnak a parton a sziget belseje felé, hogy tanyát verjenek az erdőben. A megpróbáltatásoknak azonban még itt sincs végük: idegen eredetű hangyák, amelyeket mi, emberek az 1930-as években akaratlanul hurcoltunk be a szigetre, rákok tízmillióit falták fel az azóta eltelt évtizedek alatt.

A szárazföldi rákok szaporodási stratégiája furcsa és rendkívül pazarló – de nem sikertelen. Az utódokra leselkedő sokféle veszéllyel – a ragadozó halakkal, az áramlások szeszélyeivel és azzal a ténnyel, hogy a környező, roppant óceánban nincsenek más szigetek – a puszta sokaságot tudják szembeállítani. Ennek azonban nagy ára van. Egy nőstény rák átlagosan tíz évig él, és élete során körülbelül egymillió petét termel. A belőlük kikelő rákocskák néhány héten belül csaknem kivétel nélkül elpusztulnak. Ám ha ebből a millióból csak kettő – mindkét szülő után egy-egy – éri meg a felnőttkort, már fennmarad a karácsony-szigeti rákpopuláció.

Sokféle állatfaj alkalmazza ezt a tékozló túlélési receptet. A nőstény tőkehal minden ívási időszakban hatmillió ikrát termel. A szárazföldön a rovarok használják ugyanezt a stratégiát. A nőstény muslincától már csak parányi mérete miatt sem várnánk el, hogy a lerakott peték számában a tőkehallal vetekedjen, de még ő is lerak vagy kétezret, százas adagokban. Az igazi nagy petegyárosok azonban jóval egyszerűbb, tengeri állatok: a korallok, a medúzák, a tengerisünök és a puhatestűek, mind közül pedig szinte bizonyosan a legfőbb bajnok az óriáskagyló, amely egyetlen, mindent elsöprő kilövelléssel ötszázmillió petét ürít a tengervízbe – ezt a szédületes szaporodási hőstettet pedig minden évben végrehajtja, akár egy teljes évszázadon át.

Ez a rémítő pazarlás azonban nem az egyetlen lehetőség. Egy nőstény ahelyett, hogy testének minden tartalékát felhasználva a lehető legtöbb petét vagy ikrát állítaná elő, azt is megteheti, hogy jóval kevesebbet termel, de azoknak nagyobb esélyt ad a fennmaradásra úgy, hogy mindet ellátja az első nehéz napokra elegendő tápanyaggal. Egyes állatok sárgája formájában a pete (ikra, tojás) belsejében helyezik el ezt a tápanyagot. Az egyszerűbb teremtmények esetében ez az anyag a pete egész térfogatán belül eloszló szemcséket alkot; a békáknál a pete egyik végén helyezkedik el, a madaraknál pedig eleinte a tojás jelentős részét kitölti. A madarak rendkívül „bőkezűek”; a fiókáknak a tojássárgáján kívül nincs is szükségük semmi másra ahhoz, hogy felépítsék a csontjaikat, a húsukat és a tollaikat, sőt még arra is marad energiájuk, hogy a csőrükkel belülről feltörjék a tojáshéjat, és kiszabaduljanak.

A rovarok petéi igen kevés „sárgáját”, szikanyagot tartalmaznak. A nőstények úgy gondoskodnak utódaik megfelelő táplálásáról, hogy olyan helyre rakják le a petéiket, ahol a lárvák rögtön táplálékot találnak, mihelyt kidugják a fejüket a burokból. Az egyik lepkefaj annak a növénynek a szárára helyezi őket, amelyiket a kikelő hernyók fogyasztanak; a döglégy elhullott állatok tetemére petézik, hogy a lárvák rögtön falni kezdhessék a bomló húst; egyes darázsfajok az utódaik kedvéért egyenesen testrablókká válnak.

Az Antarktiszon kívül minden kontinensen honos Ammophila nemhez tartozó darázs a peterakás idejének elérkeztével először is gödröket ás; legjobban azokat a helyeket kedveli, ahol a talaj felszínét kemény kéreggé égeti a forró napsütés. A kemény felületet a fejét ütvefúróként használva töri át: éles rágóit odaszorítja, majd a szárnyait mozgató erős izmaival rezgésbe hozza. A felső réteg áttörése után már jóval könnyebb az ásás; az elülső lábpárjával emeli, hordja ki a porhanyós anyagot. Amikor aztán a járat elkészült, hernyókat kezd keresgélni a környező réteken és cserjésekben. Ha talál egyet, hosszú fullánkjával, mint valami érzéstelenítővel teli fecskendővel, beleszúr és megbénítja.

Ezután megragadja a mozdulatlan hernyót, a kiásott járathoz viszi, nagy kínlódással bevonszolja, és ott lent, a sötétben elhelyez rajta egyetlen petét. Egy-egy alagútban idővel akár fél tucat megbénított hernyót is felhalmoz; mindegyik tehetetlenül várja, hogy idő érkeztével elevenen felfalja a kikelő darázslárva. Amikor az alagút megtelik, a darázs a rágói közt tartott parányi kaviccsal keményre és simára kalapált homokdugóval zárja le.

Világszerte több ezer darázsfaj gondoskodik hasonló módszerrel az utódairól. Az Ammophilánál jóval kisebb testű Oxybelus legyekkel látja el őket. Ha sikerül megragadnia és megbénítania egyet, nem húzza vissza a fullánkját, hanem úgy repül vissza vele az üreghez, mint egy nyársra húzott kolbásszal. A tíz centiméteres szárnyfesztávolságú óriás, a Dél-Amerikában élő pókölődarázs az emberi tenyér nagyságú madárpókokat támadja meg. Miután megbénította őket, eltávolítja a lábaikat, hogy valamivel könnyebb legyen a célhoz repülnie velük.

Ezek a darazsak rendszerint olyan ügyesen rejtik el az alagútjaikat, hogy nem sok más állat képes rájuk találni és kirabolni őket. A peték azonban, kivált azok, amelyekben jókora mennyiségű tápláló szikanyag rejtőzik, nagyszerű táplálékot jelentenek, és sokan akadnak, akik szívesen ellopják őket, ha rájuk bukkannak. A darázs- és légyfajok között sok a parazita, amelyek más ízeltlábúakba – legtöbbször hernyókba – rakják a petéiket, hogy a kikelő lárvák elevenen, belülről falhassák fel őket, amíg el nem érkezik a bebábozódás ideje, amikor aztán a szerencsétlen áldozat végre elpusztul. Vannak azonban parazita darazsak, amelyek zsákmánya nem a hernyó, hanem a benne már elhelyezett parazita lárva. Ezek a hiperparaziták sajátos illatáról ismerik fel a már megbénított hernyót, és a benne fejlődő lárva testébe helyezik a saját petéjüket. A falánk hiperparazita lárva végül mind a parazita lárvát, mind pedig a hernyót elemészti.

A pete drága kincs; sok szülő rengeteg időt és energiát fordít a védelmére. Több madárfaj – Dél-Amerikában például a kacikák és a zacskósmadár-fajok, Afrikában pedig a szövőmadarak – ádáz darazsak fészke közelében építi meg a sajátját, hogy az állatok többsége messze elkerülje. Különös, hogy a darazsak ügyet sem vetnek ezekre a madarakra, de dühödten űznek el minden teremtményt, aki a fészkekhez talál közelíteni.

Egy mexikói légyfaj, az Ululodes a gallyak alsó felszínére tapaszt egy petecsomót. Amikor végzett, kissé lejjebb megy, és újabb csomót helyez el – ezek azonban különböznek az előzőktől: soha nem kelnek ki. Valamivel kisebbek, bunkó formájúak, és fénylő, barnás színű folyadék borítja őket, ami nem szárad meg és nem is párolog el; folyékony marad három-négy héten át, amíg a gallyon feljebb lévő, első petecsomóból ki nem kelnek a lárvák. Ha egy táplálékot kereső hangya arra téved és a csápjaival megérinti a terméketlen petéket, rémülten hőköl vissza, olykor még fogást is veszt, lepottyan a földre, kétségbeesett tisztálkodásba fog, és csak miután megszabadult a ragacstól, indul tovább keresgélni – másfelé.

A hüllők többsége, miután eltemette vagy valamiképpen álcázta, magukra hagyja a tojásait, van azonban néhány faj, amelyik mellettük marad, és elszántan védelmezi őket a rablókkal szemben. A királykobrák egész testükkel rátekerednek halomba rakott tojásaikra, a krokodilok pedig vagy két hónapon át, egészen a kicsinyek kikeléséig ott maradnak bomló növényi hulladékból készített fészkeik közelében.

A madaraknak (a kutatók egy része a hüllők különleges csoportjának tekinti őket) nincs választási lehetőségük a tojások védelmének, gondozásának kérdésében. Meleg vérű állatok, és melegre van szükségük a tojásban fejlődő embrióknak is. Ha a tojások kihűlnek, a fiókák elpusztulnak odabent. Valamelyik szülőnek tehát az idő nagy részében a tojásokkal kell maradnia, és melegítenie őket mellének csupasz felszínével, ahonnan a költés idejére kihullanak a tollak, vagy állandóan csupasz, és a körülötte növekvő hosszabb tollak fedik el.

Általában a kihűlés jelenti a fő veszélyt, de a sivatagokban akár túl is hevülhetnek a tojások, ami ugyancsak végzetes következményekkel jár. A kelet-afrikai szavannákon élő patkós bíbic a tojásai között állva kiterjesztett szárnyaival vet rájuk védelmező árnyékot, miközben szabadon járhat fölöttük a gyengécske szellő. Egy ausztráliai gólyaféle, a jabiru a csőrében összegyűjtött vízzel hűti le a tojásait, ha túlságosan felmelegszenek.

Az Ausztráliában és a Csendes-óceán nyugati térségében élő ásótyúkfélék különösen szellemes költési technikákat fejlesztettek ki. Az egyik faj, a kontinens északkeleti részén honos narancssárgalábú ásótyúk egyszerű módszert alkalmaz: gödröcskéket ás a vízpart egy gondosan kiválasztott pontján, ahol a nap eléggé felmelegíti a talajt, éjszaka pedig a felmelegedett homok őrzi meg a szükséges hőmérsékletet. Egyes helyeken a madarak a fekete sziklák hasonlóan kedvező hőmérsékleti feltételeket kínáló hasadékaiban helyezik el a tojásaikat. Néhány csendes-óceáni szigeten az ásótyúkok olyan helyeket fedeztek fel, ahol a talajt vulkáni eredetű hő tartja megfelelő hőmérsékleten. Más, a szárazföldek belsejének esőerdőiben élő fajok elhalt növényi részekből épített, akár négy és fél méter magasságú halmokba rakják a tojásaikat, ahol a bomlás hője melegíti őket.

A legbonyolultabb technikát az Ausztrália bozótos síkvidékein élő homoki ásótyúkok alkalmazzák. A hím a tél folyamán körülbelül méteres mélységű, négy és fél méter széles gödröt ás a homokos talajba, amit telehord növényi hulladékkal, majd a közepén kialakít egy körülbelül harminc centiméteres mélyedést – ebbe kerülnek majd a tojások. Amikor az első tavaszi esők átnedvesítik a felhalmozott növényi maradványokat, a madár az egészet betakarja homokkal. Odabent, ahová nem hatolhat be a száraz levegő, megindul a bomlás, és a homokdomb lassan felmelegszik. A tojó mindeddig semmiféle szerepet nem játszott az előkészületekben, csak mohón táplálkozott, hogy szervezetének legyen miből előállítania a tojásokat. Amikor készen áll a tojásrakásra, a hím eltakarít egy kis homokot a domb tetejéről, és szabaddá teszi a bomladozó növényzetet, ahová a tojó elhelyez egyetlen tojást, a hím pedig rögtön be is takarja homokkal, s ezután csőrét mélyen belefúrva nagy gonddal, folyamatosan ellenőrzi a domb hőmérsékletét. Eleinte, amikor a bomlás erőteljes, könnyen túl magasra emelkedhet a hőmérséklet, ilyenkor a madár elrugdos némi homokot, hogy gyorsabban távozzon el a hő. Ahogy telnek a hetek, lassulnak a bomlási folyamatok, és a termelődő hő is csökken – a nap azonban egyre hevesebben tűz; a hím madár ilyenkor vastagabb homokréteget halmoz a dombra, hogy elkerülje a túlhevülést. Amikor a nyár legforróbb időszaka véget ér, új módszer következik; a tojást most már sokkal inkább a veszedelmes lehűlés fenyegeti. A hím madár napközben felnyitja a dombot, hogy a gyengülő napsütés minél jobban hasznosuljon, éjszakára pedig újból betemeti, hogy a meleget megőrizze.

A hím ásótyúk ezekkel az évszakot követően változó módszerekkel hónapokon át 34 Celsius-fok körül tudja tartani a keltetődomb hőmérsékletét. Ezalatt a tojó több tojást is tojik, de egyszerre mindig csak egyet; ha bőségesen talál táplálékot, akár naponta, szűkösebb időkben talán csak kéthetenként. A hímnek minden alkalommal lyukat kell mélyítenie a betemetett növényi korhadékba, aztán újra lefednie a nyílást. A domb szakértő felügyeletét nyilvánvalóan a saját feladatának, sőt kiváltságának tekinti, ha ugyanis a tojó olyankor közelít és szeretne tojást rakni, amikor a homoktakaró megbontása veszedelmes hőingadozást idézne elő, nem hajlandó hozzányúlni, inkább elzavarja az alkalmatlankodót. A nagy hozzáértéssel kezelt keltető segítségével az ásótyúkpárnak az évszak végére akár harmincöt fiókája is lehet.

A tojásokban rögtön fejlődni kezd az embrió, mihelyt felmelegszenek és a megfelelő hőmérsékleten tartják őket, így a homoki ásótyúk tojásai is mindjárt fejlődésnek indulnak, amikor a helyükre kerülnek a meleg költődombban. Ezek a tojások a madár méretéhez képest szokatlanul nagyok, és meglehetős méretű a sárgájuk is. Ennek köszönhetően a fiókák a kikeléskor már teljesen kifejlettek, és ki tudják ásni magukat a homokréteg alól. Néhány órai pihenés után beszaladnak a cserjésbe táplálékot keresni, és egyetlen nap elteltével már repülni is képesek. Mire az anyamadár az utolsó tojást elhelyezi, az elsőből már ki is kelt a fióka, és elindult a dolga után.

A hosszú költési időszak nem okoz nehézséget az ásótyúkoknak, ahogy azoknak a madaraknak sem, amelyek a fák tetején elérhetetlen magasságban épített fészkekben költenek, ahol a fiókák biztonságban vannak, amíg csak meg nem tanulnak repülni. A talajon élő madarak azonban komoly bajban lennének, ha a fiókáik jelentős időkülönbséggel kelnének ki. Ezek a fiókák eleinte túlságosan gyengék a repüléshez, és képtelenek arra, hogy maguk szerezzék meg a táplálékukat; a szüleik vezetik el őket a fészektől oda, ahol ennivalót meg rejtekhelyet találhatnak, és ez rettentő nehéz lenne, ha nem lennének egyformán fejlettek – vagy fejletlenek. A fürjanya csak akkor kezdi kikölteni a tojásait, ha már a teljes tucat ott lapul a fészekben (vagyis körülbelül két héttel az után, hogy az elsőt megtojta), így mindegyikben ugyanakkor indul meg a fióka fejlődése.

Ekkora fészekalj esetében azonban nem könnyű minden egyes tojást azonos hőmérsékleten tartani; a fészek pereménél lévők kevesebb meleget kapnak, mint a középsők. A madárnak ráadásul rendszeresen forgatnia is kell őket, hogy a belső hártyák ne tapadjanak egymáshoz vagy a tojáshéjhoz. Amikor tehát közeledik a kikelés ideje, nem minden tojás tart ugyanott a fejlődésben. A helyzet orvoslására maguk a még ki sem kelt fiókák kezdenek jelezgetni egymásnak. Ilyenkor egy orvosi sztetoszkóppal a tojások belsejéből finom kopogtatást lehet hallani, amit a szomszédos tojások „lakói” is érzékelnek, és ez a hang gyorsabb fejlődésre serkenti azokat, amelyek még nem jutottak el a kopogtatás fejlettségi fázisába. Hogy valóban így történik a dolog, azt úgy lehet bizonyítani, hogy egy fészekaljnyi tojás egyik részének visszajátsszuk a kopogtatásról készült hangfelvételt; ezek a tojások jóval hamarabb fognak kikelni, mint azok, amelyeket hasonló körülmények között, de elkülönítve, csendben tartottunk.

Akárhogy is, a költési időszak a madarak életének különösen veszélyes, megpróbáltatásokkal teli szakasza. A tojások már a kikelés előtt rengeteg figyelmet és gondoskodást igényelnek; ilyenkor jelentősen csökken az az idő, amit a szülők a saját táplálékuk megszerzésére fordíthatnak, és a talajon vagy az ágakon üldögélve sokkal több veszély leselkedik rájuk, mint a levegőben. A legtöbb madár azonban nem kerülheti el ezeket a veszélyeket és fáradalmakat.

Természetesen vannak kivételek is. Közismert, hogy a kakukktojó elkerüli a vesződséget, és másokkal nevelteti fel a fiókáit. Az európai kakukk a poszátákat, szürkebegyeket és vörösbegyeket szedi rá. A nagy cselhez nem kell sok idő. A tojó odaszáll a kiszemelt fészekre, kikap belőle egy tojást, odébb röppen vele, lenyeli, aztán mindjárt vissza is tér, és odatojja helyette a saját tojását. Gyorsnak kell lennie, mert ha a gazda észreveszi a cselt, örökre hátat fordít a fészeknek. A kakukknak nincs ideje hosszan üldögélni, gyakran csak úgy belepottyantja a fészekbe a tojást, az azonban még akkor sem törik el, ha ráesik a többire, mert a héja kétszer olyan vastag, mint a kényszerű vendéglátók tojásaié.

A kakukk azért lehet ilyen gyors, mert ekkorra már akár huszonnégy órája is visszatartja az elkészült tojást, tehát bármelyik percben készen áll arra, hogy megszabaduljon tőle. A dolognak van egy további előnye is: a hosszan visszatartott tojásban már a tojó testén belül megkezdődik a fióka fejlődése. Ráadásul a kakukkfiókának egy-két nappal kevesebb időre van szüksége a kikeléshez, mint a vendéglátók saját kicsinyeinek. Amikor aztán kibújik, nekiveti a hátát a többi tojásnak, és kilökdösi őket a fészekből.

A tojás a legtöbb esetben nagyon hasonlít a vendéglátókéira – ha nem így lenne, észrevennék és kihajítanák. A kakukk nagyobb testű, mint a vörösbegy vagy mint a többi, gyakran választott „nevelőszülő”, de tojása a testnagyságához képest szokatlanul kicsi, így aztán ezzel sem tűnik ki a „mostohatestvérei” közül, ráadásul a színezete is olyan, hogy nagyjából közéjük illik. Azok a kakukktojók, amelyek általában a pipiskék fészkét részesítik előnyben, pettyezett tojásokat tojnak, az európai rozsdafarkú fészekparazitái pedig egyszínű kékeseket.

Az európai kakukk a legismertebb ilyen felelőtlen természetű madár, de korántsem az egyetlen. A kakukkfélék világszerte elterjedt, népes, százharminc faj alkotta csoport, és közel a felük fészekparazita. Ráadásul nemcsak a kakukkfélék között akadnak ilyenek. Dél-Amerikában a gulyajáró madarak több faja csempészi a tojásait több mint száz kisebb testű madárfaj fészkébe; Afrikában a szövőmadarak, a vidafélék és a mézkalauzok is kihasználják más fajok szülői ösztöneit. A galád trükk kétségkívül igen kifizetődő – ha sikerül. Nem is csak a madarak alkalmazzák; az ízeltlábúak között még gyakoribb.

A hernyóvadász darázsnak, az Ammophilának éberen kell őriznie megbénított zsákmányát. Megeshet ugyanis, hogy néhány másodpercig nem tartja szemmel, amíg felnyitja az alagútja bejáratát. Ez alatt a pár pillanat alatt odarepülhet egy légy, és elhelyezheti rajta a saját petéjét, ami aztán hamar kikel, és felfalja az Ammophila petéjét meg a hernyót is, amit a darázs a saját utódjának szánt. A kakukkméhek behatolnak más méhfajok lakásába, és ott helyezik el a petéiket, hogy azok gondoskodjanak róluk. Egyes fajok lopva végzik a dolgukat; a dolgozók sürgése-forgása közepette becsusszannak a méhlakásba, gyorsan lerakják a petét az egyik sejtbe az „odavalósiak” közé, és ugyanolyan észrevétlenül távoznak. Egy faj, a Nomada sajátos illatanyagot választ ki, amit a petéi nevelőjéül kiválasztott méhfaj egyedei különösen vonzónak találnak. Egy másik faj, a Sphecodes erővel hatol be a gazdafészekbe, és megöli a méheket, akik szembeszállnak vele. A kakukkméhek lárvái – akárcsak a kakukkfiókák – minden esetben megölik a gazdaméhek lárváit, és felfalják a nekik szánt tápanyagot. A legszélsőségesebb eset az észak-amerikai Polistes darázsfajé; ennek nőstényei kilakoltatják a gazdaméhek királynőjét, illatanyagaikkal átveszik az irányítást az egész raj fölött, és rábírják a dolgozókat, hogy az egész aktív időszakban az ő utódaikat gondozzák.

A petékre, ikrákra és tojásokra tehát számtalanféle veszély leselkedik. Védelmezésük leghatékonyabb módja, ha az anya a saját testén belül tartja őket.

Egy apró dél-amerikai hal, a szivárványos guppi hasúszói puskaszerű csővé módosultak, amin keresztül a halacska parányi spermacsomagokat képes kilőni a nőstény ivarnyílása felé. A célba ért csomagok bejutnak a nőstény testébe, és megtermékenyítik az ott várakozó ikrákat, amelyekből a szikanyag felhasználásával odabent fejlődik ki a halivadék. Ahogy növekszenek, híznak és egyre sötétebb színezetűek lesznek, az anya áttetsző bőrén fekete háromszög rajzolódik ki a hasúszók előtt. Idő érkeztével aztán megszületnek: „félbehajtva” bukkannak elő, a fejük a farkukhoz ér, de mindjárt ki is egyenesednek – akkorák, mint egy rizsszem, és rögtön elúsznak, hogy rejtekhelyet keressenek a vízinövények sűrűjében.

A tűhalaknál és közeli rokonaiknál, a sajátos, függőleges testtartásban úszó csikóhalaknál meglepő módon a hím vállalja magára a „terhességet”. Íváskor a tűhalhím és a nőstény átkulcsolja egymást, majd a nőstény kibocsátja az ikrákat, amelyek megtapadnak a hím hasoldalán. Az alattuk és körülöttük lévő bőr fokozatosan megduzzad, míg végül az ikrák már kicsiny mélyedésekben ülnek, és ott is maradnak egészen a kishalak kikeléséig. Ezt még aligha tekinthetjük belső megtermékenyítésnek, a csikóhalak azonban jelentősen továbbfejlesztették az apák szerepét. A hím három-négy nappal az ívás előtt apró zsebecskét növeszt a hasán, párzáskor pedig odaszorítja a hasát a nőstényéhez, és a farkukkal szorosan összefonódnak.

A nőstény öt másodpercen belül néhány ezer ikrát spriccel a hím zsebecskéjébe, aztán a pár szétválik. A hím spermája egyenesen a zsebecskébe ürül, így az ikrák gyorsan és hatékonyan megtermékenyülnek. A zsebecske belső felszíne ezután puhává és szivacsossá válik, és tápanyagokban gazdag folyadék termelődik benne, amit a fejlődő peték hasznosítanak. Két héttel később a hal rángatózó összehúzódásokkal parányi csikóhalakat spriccel ki a zsebecskéjéből; akár egy teljes napig is eltarthat, amíg az ezernyi vagy annál is több ivadék kiszabadul.

A víziállatoknál igen ritka az ilyen, testen belüli megtermékenyítés. A legtöbb faj egyszerűen kibocsátja az ikrát meg a spermát, és a vízre bízza, hogy összekeveredjenek. A szárazföldi állatoknak már nincs ilyen könnyű dolguk. Náluk minden esetben a nőstény testén belül megy végbe a megtermékenyülés. Nem kell túlságosan mélyreható anatómiai változásnak bekövetkeznie, hogy a nőstények képesek legyenek visszatartani a petéket vagy a tojásokat egészen addig, amíg eléggé kifejlődnek a kikeléshez, így nem meglepő, hogy a szárazföldi állatok minden jelentősebb csoportjában találunk elevenszülő fajokat – a madarak kivételével. Mai ismereteink szerint minden madárfaj tojásokat rak, a ma élők és a kihaltak is. Elevenszülő madarak feltehetően azért nem léteznek, mert az anya testében fejlődő kicsinyek súlya túlságosan megnehezítené a repülést.

Az ízeltlábúak az esetek túlnyomó részében igen sok apró petét raknak le parányi, szépen megformált kapszulákban, de még közöttük is találunk egy-két fajt, amelyik elevenen hozza a világra az utódait. A nőstény bagócslégy a petevezetékében tartja vissza a petéit, amíg nyüvekké nem fejlődnek, ekkor behelyezi őket egy-egy szerencsétlen birka orrába, ahol tüstént falni kezdik az orrüreg belső felszínének nyálkahártyáit. A nőstény cecelégy még ennél is tovább tartja a testén belül a lárváját, és egy különleges folyadékkal táplálja, amit a lárvát tartalmazó tasak belső felszínén lévő csecs választ ki. A lárva a nőstény ivarnyílásán kibocsátott két csövön keresztül lélegzik, és ismételten vedlik is, úgyhogy amikor világra jön, szinte azonnal képes bebábozódni.

Ennek a technikának azonban vannak korlátai is. Az utódok magas szintű védelme és a fejlődésük viszonylag késői szakaszáig való gondozása elkerülhetetlenül az egy nőstény által világra hozható utódok számának csökkenését eredményezi. A házilégy sok száz petéjével szemben a cecelégy egyszerre csak egyetlenegy utódnak tud életet adni, és féléves élete során legfeljebb tucatnyit hozhat a világra – stratégiájának sikeressége ugyanakkor mindenki számára nyilvánvaló, aki Afrika cecelégy lakta vidékein jár.

Egy másik elevenszülőnek, a zöld levéltetűnek még ezt a korlátot is sikerült ledöntenie. Nyáron, amikor a levelek bőséges táplálékot kínálnak, olyan petéket termel, amelyek a hím közreműködése nélkül is termékenyek. Ezek a peték mind nőneműek, és mivel már a világrajövetelük előtt képesek arra, amire az anyjuk, a levéltetű voltaképpen egyszerre szüli meg a gyerekeit és az unokáit. Egyetlen nőstény utódai néhány óra alatt képesek teljesen elborítani egy rózsabokrot.

Az elevenszülés technikájával megpróbálkoztak a kétéltűek is. A legtöbb békafaj kocsonyás anyagba ágyazza a petéit, majd magukra hagyja őket, ám némelyik a hátán kifejlődő zsákocskában, a torkában vagy a petevezetékében visszatartva őrzi őket a kikelésükig.

A kígyó- és gyíkfajok között látszólag teljesen véletlenszerűen fordul elő az elevenszülés, és a kutatók egyelőre nem is találnak genetikai vagy ökológiai magyarázatot az egyes esetekre. A közönséges óriáskígyó elevenszülő, a piton viszont nem; a csörgőkígyók és a kaméleonok igen, a kobrák és a leguánok nem.

A hüllők általában a szárazföldön rakják le a tojásaikat, amelyeket héj vesz körül, hogy a bennük lévő folyadék el ne párologhasson – az elevenszülő fajok tojásainak azonban egészen vékony, vagy teljesen hiányzik is a héjuk. Minden hüllőtojás jelentős mennyiségű szikanyagot tartalmaz, az elevenszülő fajok azonban más módszerrel táplálják a fejlődő utódokat: ezek a tojások lazán kapcsolódnak a nőstény „méhfalához”, és mindkét felületet vérerek szövik át, hogy a fejlődő utódok az anya véréből kaphassanak tápanyagokat. Ezzel a megoldással a kicsinyek több táplálékhoz jutnak, mint amennyit az anya útravalóként a tojásba tudna „becsomagolni” nekik, ráadásul hosszú időn át táplálhatja őket, és nem egyszerre kell az egész csomagot előállítania. Amikor a hüllőknél megjelent az elevenszülés, változás következett be a társas viselkedésükben is: a szülők és az utódok kapcsolatot létesítenek és együtt maradnak, ami jól mutatja az új szaporodási technika evolúciós jelentőségét.

Az emlősök egyedülálló módszert fejlesztettek ki a fejlődő utódok táplálására. A déli félgömb emlősei, az erszényesek már a kicsinyek egészen fejletlen korában megkezdik a táplálást, csakhogy nem könnyű „összehozni” őket az ennivalóval. Az egér nagyságú erszényes cickány Ausztráliában él. Amikor a kicsinyek mindössze egy hónappal a fogantatásuk után előbukkannak az anya szülőcsatornájából, még nem nagyobbak, mint egy-egy rizsszem. Mellső lábacskáik erősek, miközben a hátsók még szinte csak kezdemények. Ezek a nyirkos, rózsaszínű morzsácskák végigküszködik magukat az anya hasának durva szőrén keresztül a szülőcsatorna nyílásától a tucatnyi csecsbimbóig, amelyeket kétfelől részben kis bőrlebenyek takarnak, valamelyest segítve a célba jutást. Az út nem hosszú, alig néhány centiméter, úgyhogy a csöppségek hamar megtalálják a csecset, amit rögtön bekapnak, és erősen a szájukba szorítanak. A következő öt hétben nem is engedik el; folyamatosan táplálkoznak és növekszenek – a vége felé az anya úgy fest, mintha egy fürt rózsaszín szőlő csüngene a hasa alatt. Egyre nehezebben tud az ágakon mászni, vagy futni a hepehupás talajon, de a kicsiknek szemmel láthatóan még kellemetlenebb a dolog.

Más erszényes fajok életmódja mellett viszont végzetes lenne ez a megoldás. A bandikutok és a vombatok üregekben élnek, és táplálékot keresve hosszú járatokat ásnak maguknak; a csecseken csüngő, védtelen kicsinyek a járatokban hamar lesodródnának és elpusztulnának. A nőstények csecsbimbóit azonban nemcsak apró bőrlebenyek fedik, hanem egy mély zseb, az erszény belsejében helyezkednek el. Az erszény ráadásul nem előre, hanem hátrafelé nyílik, ásás közben tehát nem kerül föld a belsejébe, és a kölykök zavartalanul táplálkozhatnak odabent. Egy dél-amerikai erszényes, a vízioposszum élete nagy részét a vízben tölti; ez az életmód ugyancsak veszélyesnek tűnik az erszényben fejlődő utódokra nézve. A vízioposszum erszényének nyílása körül azonban izomgyűrű helyezkedik el, amely a vízbe ereszkedéskor úgy húzza össze az erszény száját, mint egy uzsonnászacskót. A kicsinyeket tehát nem fenyegeti a vízbe fulladás.

A ma élő erszényesek közül a legnagyobbak és legismertebbek, a kenguruk és vallabik jellegzetesen ugrálva mozognak. A kengurugyerek aligha lenne képes megmaradni az anyja testén, ha mindössze egy csecsbimbóban tudna megkapaszkodni. A kenguru erszénye azonban jó mély, közvetlenül a mellkas alatt nyíló zsák; a benne lévő kicsi nem eshet ki, akármilyen vadul ugrándozik is a kenguruanya. Ez az elrendezés ugyanakkor azzal a hátránnyal jár, hogy a szülőcsatornából kikerülő csöppségnek valóságos maratoni távot, közel húsz centimétert kell megtennie az erszény nyílásáig. Az anyának eszébe sem jut, hogy segítsen neki. A kicsi mellső lábain apró karmok vannak, amikkel belekapaszkodik az anya szőrébe, miközben leginkább a gyorsúszásra emlékeztető mozgással, még a fejecskéjét is jobbra-balra fordítva, elszántan nyomul előre. Minthogy fejlődésének ebben a szakaszában még sem a szeme, sem a füle nem elég fejlett, minden valószínűség szerint a szagot követve találja meg a célt.

Amikor aztán rátalál a csecsbimbóra, és a szájába veszi, annak a csúcsa annyira megduzzad, hogy a kicsi, ha akarná, sem tudná elengedni. A feje körülbelül egy hónappal később fejlődik ki annyira, hogy képes lesz kinyitni a száját. Ekkor már el tudja engedni a csecsbimbót, és mozogni is tud az erszényben, de egészen másfél éves koráig még szüksége van az anyja tejére. Ahogy fejlődik, a tej összetétele is változik, hogy megfeleljen a kicsi mindenkori szükségleteinek. Körülbelül kilenc hónap elteltével mászik ki először az erszényből, és ugrándozik egy kicsit az anyja körül, de mindig visszabújik, ha veszélyt érez vagy megéhezik. Egy hónappal később végleg elhagyja az erszényt, de szopni még visszajár; bedugja a fejét az erszénybe, és megragadja a csecsbimbót. Ez annál is érdekesebb, mert ekkorra az anya már megszülhette a következő kicsinyét, amely elvergődött az erszényig, és rácsimpaszkodott egy másik csecsbimbóra, amelyikből egészen más összetételű tej szivárog.

Afrika, Ázsia és az északi félgömb emlősei merőben más megoldást választottak. Az anyatej náluk is a kicsinyek legfontosabb tápláléka, de az utódok csak jóval fejlettebb állapotban hagyják el az anyaméhet. Az emlősök petéiből hiányzik a szikanyag; a nőstények másként táplálják a méhen belül fejlődő magzatot – erre a célra az elevenszülő hüllőkéhez hasonló, de annál jóval hatékonyabb módszer alakult ki. Az embrió kifejleszt egy szivacsos állagú lemezt, a méhlepényt, amely odatapad a méhfalhoz, tápanyagokat vesz fel az anya véréből, és egy csövön, a köldökzsinóron keresztül az embrió testébe továbbítja. A fejlődő utód így addig növekedhet az anyaméhben, amíg már a puszta mérete is komoly terhet jelent, és a világrahozatala sem könnyű feladat. Az emlőskölyköknek a megszületés után még sokáig, akár évekig is szükségük van az anyatejre, hogy rendkívül bonyolult szervezetüket felépítsék.

Habár az emlősök ennyi gondot és figyelmet fordítanak utódaikra, előttük is nyitva áll az a két lehetőség, amit az ízeltlábúak, a halak, a kétéltűek és a hüllők választhatnak: vagy minden energiájukat arra fordítják, hogy a lehető legtöbb utódot hozzák a világra, aztán hagyják, hogy gondoskodjanak magukról, vagy egészen keveset szülnek, de azokról igen sokáig és a legnagyobb odaadással gondoskodnak.

Az egyetlen, Észak-Amerikában élő erszényes, a virginiai oposszum az első megoldást választotta. Egyetlen alomban akár huszonkét utódot is világra hoz, amelyekre máris vár az első erőpróba: az anya bundáján keresztül az erszényig tartó versenyfutás. Az oposszumnősténynek ugyanis csak tizenhárom csecsbimbója van. Az elsőként odaérő tizenhárom újszülött megnyerte az első harcot – a többiek elpusztulnak. Az anya eleinte a hasán lévő hatalmas, tátongó erszényben hordozza a kicsinyeket, amikor aztán egy kicsit idősebbek lesznek, felkapaszkodnak a hátára; úgy borítják be, mint valami óriási, eleven szőrmekabát.

A méhlepényesek között a legnagyobb, még az oposszuménál is népesebb alommal – akár harminckét kölyökkel – egy nyúl nagyságú jószág, egy madagaszkári tanrekfaj dicsekedhet. Ha azonban az egy párzási időszakban világra hozott utódok számát nézzük, akkor egy észak-amerikai rágcsáló, a Microtus tartja a rekordot; egyszerre akár kilenc kölyköt is szülhet, és egyetlen párzási időszakban képes tizenhét almot a világra hozni – évente tehát százötven kölyke is lehet.

A Microtus föld alatti járatokban alakítja ki a vackát, ahol biztonságban megszülheti még egészen fejletlen kicsinyeit, és néhány órán belül már a következő alom létrehozásán fáradozik. Világrajövetelükkor a kicsik szeme még ki sem nyílt, a fülük még nem érzékeli a hangokat, szőrtelenek, és még a testhőmérsékletük megőrzésére sem képesek. Az anya terhétől megszabadulva elhagyja a vackot, hogy táplálkozzon, és elő tudja állítani a tejet, amire szükségük van. Sok kotoréklakó faj, például a patkányok és a nyulak a fejlődés hasonlóan korai szakaszában hozzák világra a kicsinyeiket, de így tesznek az erős és erőszakos állatok is, amelyek képesek megvédeni őket akkor is, ha nem üregek mélyén lapulnak.

Azok az emlősök, amelyek űzöttebb, veszélyekkel teli életet élnek, a legvégsőkig kihasználják a méhlepényen keresztüli táplálás lehetőségét. A talajon élő, kis testű rágcsálók – például a tengerimalac és az aguti – kotoréklakó rokonaikkal ellentétben a megszületésük után szinte azonnal képesek szaladni, a gnúborjak pedig, amelyek a csorda vándorlása idején születnek, öt perccel azután, hogy a világra pottyantak, lábra állnak, és szépen ügetnek az anyjuk után.

Millió és millió élet kezdődik a legkülönbözőbb módon – az utódok erszényből ugranak ki, anyaméhből bukkannak elő, petetokból evickélnek ki, feltörik a tojáshéjat, vagy a tengervízben szóródnak szét, mint a magok. Némelyiknek sokszorosan jobb esélyei vannak az életben maradásra, mint másoknak, de a következő hónapok mindenképpen életük legveszélyesebb szakaszát fogják jelenteni.

Tartalom

Előszó

1. Érkezés

2. Felcseperedés

3. Táplálékkeresés

4. Üldözés, menekülés

5. Tájékozódás

6. Otthonteremtés

7. Együttélés

8. Harc

9. Barátok és vetélytársak

10. Szót érteni másokkal

11. Udvarlás

12. A folytatás

Köszönet

A képek forrásai

Név- és tárgymutató

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0