Koccanás

Emma alig látott a dühtől. Olyan harag tombolt benne, amihez foghatót talán még sohasem élt át. A megalázottság, a sérelem veszélyes keverékké egyesültek, és mindez alig húsz perc alatt játszódott le benne. Ugyan közben egyszer az órára nézett, de nehéz volt elhinnie, hogy csak ennyi idő telt el azóta, hogy…

– Lazzaro, te átkozott! – kiáltotta, de most már kisebb hangerővel. Csak az első percben nem számolt hangja erejével, jószerével nem is tudta, mi történik vele. Élete huszonhárom éve alatt ennyire és ilyen gyorsan még soha nem haragudott meg egy férfira. Nyolckor még nem volt semmi baj, két perccel később viszont Emma világának egy része szétdurrant, és azzal együtt majdnem a feje is.

Már negyedórája tombolt, de haragja alig csillapodott. A megcsalatottság érzése duplán fájt neki. Mert nemcsak hogy elveszíti most ezt a férfit, akibe sok energiát fektetett az utóbbi fél évben, de a helyzet még azt is eredményezheti, hogy nevetségessé válik. „Hogyan lehetséges, hogy nem vettem észre semmit? – csodálkozott magában. Ez a Lazzaro – vagy ahogyan ő nevezte: Lázár – milyen ügyesen rejtegette eddig az igazi énjét!”

Pedig ez a reggel is úgy indult, ahogyan máskor. Semmi sem sugallta a baj közeledtét. Éjszaka szerelmeskedtek egy kicsit – a férfi sem erőltette nagyon, Emma sem akart többet annál, mint amennyit ebben a fáradt hangulatban kaphatott. Így a rövid, könnyed szeretkezés után mindketten elaludtak. Akkor még Emma ugyan honnan sejthette volna, hogy miféle reggel következik a kellemes éjszakára?!

Lazzaro bement a fürdőszobába, ő meg a konyhában tüsténkedett: elmosta a tegnapi vacsoránál használt tányérokat és csészéket, feltette forrni a vizet a kávéhoz, kirakta a hűtőből a reggelihez a felvágottakat, aprította a paradicsomot, uborkát, retket, és már fél szemmel pislogott a kenyeres fiók felé is, amikor meghallotta a mobiltelefon üzenetértesítést jelző hangját. Nem az ő mobilja volt, hanem a férfié. Szerencséje volt – ha ezt annak lehet nevezni –, hogy mielőtt a vízforraló rázendített volna, még éppen meghallotta a kis pittyenést.

A fürdőszobában a férfi megeresztette a zuhanyt. Az éjszakai szeretkezésüknek jóleső, zsongító, kéjtől duzzadó „visszhangja” rezgett még Emma testében. Büszkeséggel gondolt vissza a Lázárral ágyban töltött élményeire. Amikor magában érzi a férfit, vagy az csak az ujjaival, az ajkával kóborol Emma meztelen bőrén… Igen, az a valódi élet. A boldogság mámorában ilyenkor megfeledkezhet minden bajáról, a pénzkeresetről, a hullámvölgyes anyagi létezésről… E gondolat-kalandozásai közben még sejtése sem volt arról, hogy egy perccel később mindennek vége lesz. Eszébe jutott, hogy Lazzaro nem szokta kint hagyni a mobilját, de ezen eddig nem töprengett. Beteszi a fürdőköpenye zsebébe, és ott őrzi, míg a fürdőszobában fogat mos, zuhanyozik. De most valami okból kint hagyta a hálóban. „Biztosan elfelejtkezett róla, mert sürgős dolga akadt a fürdőszobában” – gondolta Emma.

Mielőtt meglódult a hálóba a telefon felé, egy pillantást vetett a konyhaasztalra. A víz még nem forrt, de ha mégis, hát majd az automata kikapcsol. Felvágta már a kistányérra valókat, ott van a többi: a vaj, a sajtok és a felvágottak is csak az ő kezére várnak. Gyorsan besietett hát a készülékért, amit a férfi éjjeliszekrényén talált. Utólag, ha visszagondolt arra pillanatra, egyszer sem bánta, hogy ránézett Lázár mobiljának kijelzőjére. Mert akkor még tudta nélkül hónapok múlva is becsapás áldozata lett volna. Jobb, hogy megtudta…

Üzenete jött Lazzarónak Violettától: „Ne verj át, mint a múltkor. Tegnap délután nagyon jó voltál, hát ma is várlak háromkor, ahol máskor is!” Emma haja égnek meredt, amikor az üzenetben olvasottak értelmet nyertek elméjében. „Tegnap délután? És ma is, három órakor?” – eddig úgy tudta, hogy Lazzaro tegnap is dolgozott, és ma is munkába megy. Egy kis építőipari céget vezet, megesett már, hogy amikor Emma kereste, nem vette fel a telefont. Éppenséggel tegnap délután négy előtt akarta tőle kérdezni, hol találkoznak munka után, de a férfi nem fogadta a hívását. Később azt mondta, egy építkezésen volt, és a nagy zajban nem hallotta a mobil hangját…

Emma egy pillanatra maga előtt látta a férfi meztelen testét. Ahogyan már látta nemegyszer, ha együtt voltak. De most nem vele volt a képzelt helyen, hanem egy idegen nővel. „Miféle lehet az a Violetta? Szőke, barna, fekete, vörös…? És mi olyat tud, amit én nem, miben jobb, mint én? Az ágyban?” – e gondolatai közben vette észre, hogy egész testében remeg. Ilyen még soha nem történt vele, sohasem csalta meg őt egyetlen férfi sem. Látta a saját kezét, amely most leejtette az ágyra a telefont. Érezte, hogy alig áll a lábán, a bokájától a combjáig és még a gyomrában is minden reszketett az indulattól. Talán még a szeme is tikkelt, amit eddig sosem nem tapasztalt. Eltelt egy-két perc, míg valamennyire lecsillapodott, és nagy nehezen sikerült visszanyernie az önuralmát.

Nem kellett sokáig töprengenie, mit tegyen. Hallotta, hogy Lazzaro még zuhanyozik. Van hát néhány percnyi ideje. Felrántotta a szekrényajtót – két polc és egy magasabb, akasztós tér volt a férfié. Az utóbbiban lógtak a nadrágjai és az ingei, a másik két polcon alsónadrágjai, pólói, zoknijai. Legalulról kirántotta a nagy táskát, amivel Lazzaro ideköltözött. Belesöpörte a polcok tartalmát, felkapta a táskát meg a telefont, és kivitte az egészet a bejárati ajtó elé, a lépcsőházba. Szerencsére nem járt arra senki.

A férfi egy fürdőköpenyben lépett ki a fürdőszobából. Emma egyetlen szó nélkül elkapta a karját, és vitte, lökdöste az előszoba felé. Lazzaro előbb azt hitte, ez valami évődés, a nő csak játszik vele, aztán amikor felpattant a kijárat és az megtaszította, akkor kezdte sejteni, hogy baj van. Emma még a kezébe nyomta a mobilját, és annyit mondott:

– Többé ne lássalak! Hogy miért rúgtalak ki, megtalálod a telefonodban! – majd azzal a lendülettel becsapta az ajtót.

Kicsit csodálta önmagát, milyen nyugodtan tudott megszólalni. Pedig talán csak hitte, hogy nyugodt volt. Még mindig reszketett mindene, sőt a foga is vacogott az izgalomtól. A hátát az ajtónak vetette, és várt. Ám a férfi nem kezdett el könyörögni. Sőt, egy emelettel feljebb becsapódott egy ajtó, erre valószínűleg felkapta a táskát, és mezítláb lesietett a földszintre. Ott feltehetően egy félreeső sarokban felöltözik és elmegy. Emma tudni fogja, mikor, mert az erkélyről jól látni a járda mellett parkoló kocsikat.

Elment a kedve mindentől. A reggelitől, a gondolkodástól. „Te átkozott Lazzaro!” – kiáltotta bele az üres lakásba. Még reszketett a keze, így nem volt könnyű megfognia a kistányért, a kávéspoharat, a tejkiöntőt. Le is rakott mindent, két ököllel támaszkodott az asztal lapjára, néhányszor megforgatta a fejét és a nyakát, ez jót tesz majd később a nyaki erek elmeszesedése ellen – hallotta egyszer. Most nyugtatóterápiának alkalmazta. Sikerült is megnyugodnia. Gépiesen tett-vett, eltüntette a kudarcos reggeli nyomait, a tiszta tányérokat és csészéket. Kicsit mintha gyászolt volna, de nem sírt. Erre vigyázott. Végül is mostanra a férfi tökéletesen lenullázódott a szemében, az elméjében, és így majd később az emlékeiben is. Nem váltak el tisztességgel, nem búcsúztak szépen, nem mondtak a távozáskor szép szavakat, hogy vigasztalják magukat és a másikat. Nem, itt minden rapid volt, és ha komolyan venné Lazzarót utólag, akkor talán még sajnálhatná is a férfi elvesztését. De az elmúlt percek történései, a szakítás oka áthúzott mindenféle kedélyes emlékezést, nyomorultul ért véget a kapcsolat, és talán jobb is, hogy ilyen gyorsan lett vége. A seb hamar begyógyul, remélte. Ugyanakkor bántotta a hiúságát, hogy egy bizonyos Violetta, bárki legyen is, legalább olyan jónak bizonyult a férfi életében, mint ő… Sőt, jobbnak, mert ő az Emmával már hónapok óta tartó biztos és jó kapcsolatot képes volt kockára tenni azért a másik nőért.

Sértett és sebzett volt. De tudta, nem tart ez sokáig. Megesett már a főiskolán is, hogy szakított akkori párjával, azt is túlélte. Valahol, a lelke mélyén csodálta a lelkierejét és a gyors döntéseit. Négy perccel azután, hogy elolvasta az árulkodó üzenetet, a férfi, az élettársa „teljes menetfelszerelésével” máris a lakáson kívül volt.

Lassan készülődött, mert azért közben figyelt az órára is. Talán éppen menekülésképpen, ne kelljen már Lazzaróra gondolni. Háromnegyed órával később kióvakodott az erkélyre és lenézett: a férfi kocsijának már csak hűlt helyét látta. Kilenckor bezárta a lakást, miután ellenőrzött mindent: konyhai gáz elzárva, a fürdőszobai kazán kis ablakában kéklett az őrláng, villany mindenütt leoltva, riasztó beállítva – és már ment is, kezében a slusszkulccsal. Június van, jutott eszébe, amikor megérezte a lassan, de biztosan melegedő aszfalt illatát és a langyos levegőt.

Miközben elindult a kocsival, óvatosan körbetekintgetett a kis utcák kereszteződéseiben, hol ez, hol az volt egyirányú, minden saroknál fékezett. Messze volt a város déli széle, ahová igyekezett. Két városnegyeden is át kellett vágnia, ami hétköznap kilenc és tíz óra között elég nagy feladatnak bizonyult. De számolt vele, tizenegy órakor lesz megbeszélése annál a cégnél, ahol még sohasem járt. A neve Pharmako, a tulajdonosokról nem tudott semmit, de nem is érdekelte. „Én vagyok a város egyik legjobb – vagy ha úgy tetszik, a legjobb – gyógynövényügynöke. Tudok számos ültetvényről a környéken, aminek a gazdái csak velem állnak szóba, ha komolyabb mennyiséget akarunk tőlük venni.” A többes számot semmi sem indokolta. Talán csak az, hogy neki nincsen saját cége, ezért ügynökösködik – tisztes jutalék fejében – a jelentősebb üzemeknek. Van a városban néhány közepes és annál valamivel nagyobb gyár, ahol a gyógynövényekre folyamatosan szükség van, és egy-két kozmetikai üzem meg három kisebb gyógyszerlabor, akik szintén a vevői. De persze folyton résen kell lenni, hogy más ne avatkozzon bele az üzleti folyamatokba. Némelyik termelőjét Emma titokban is tartja, képes elmenni hozzájuk öt nagy doboz gyógyfűért a saját kocsijával, és időre leszállítani azt annak a felhasználónak, aki kérte. Ezek valamelyik környező faluban élő idős házaspárok vagy inkább öreg özvegyasszonyok, akik a kiskertjükben állandóan fűszer- és gyógynövényeket termesztenek. A két növénycsoport olykor fedi egymást, és Emma fejében van egy „gyógynövénylelőhely-térkép” bonyolult utakkal, címekkel, faluszéli házakkal, kisebb-nagyobb ültetvényekkel. Mindenesetre annyit elért, hogy az a tíz vagy tizenkét termelőüzem, amelyek itt vannak a városban vagy annak szélein, általában hozzá fordulnak mint anyagbeszerzőhöz. Ő pedig nem olcsó, de a magasabb árért mindig megbízhatóan szállít, mindig annyit, amennyit kértek, és jó minőségben. Erre nagyon ügyel.

Hát most jogos önbizalommal autózott át a városon. Nem sietett, mert volt még ideje. Bár az előny bármikor elfogyhat, ha balesetbe vagy dugóba fut bele. De inkább várt egy célhelyen öt percet a bejárat előtt, akár a parkolóban a kocsiban ülve, csakhogy percre pontosan érkezhessen. Fontos volt számára, hogy már az első másodpercben jó benyomást keltsen.

Most még volt fél órája, és már elég közel járt a célhoz. Az egyik kis utcában Elsőbbségadás kötelező! tábla állt a kereszteződés előtt, fékezett. De egy ott rakodó furgontól nem látott ki balra, ezért óvatosan gurult előrébb… Amikor már-már azt hitte, szabad útja van, vagy tíz centit még kigurult… És bumm! Beleütközött egy szép új fehér Mercedes. A sofőrje sem láthatta Emmát, talán csak a kocsija orrát, azt is késve. Mégis nagyon jó reflexei lehettek, mert éles fékcsikorgással sikerült megállnia. Épphogy csak odakoccant Emma kocsijának bal elejéhez. Talán még be sem horpadt a karosszéria, de ezt akkor még nem tudhatta. A zsibbadtság erőt vett rajta, de ez csak néhány másodpercig tartott. Aztán következtek az ösztönös mozdulatok: kéziféket felhúzni, övet kikapcsolni, bal kézzel ajtókilincset meghúzni és kiszállás… Mire ezt megtette, már ott állt a másik vezető is. A férfi sebesen pattant ki a kocsijából. Most éppen pirosat kaphattak a főbb útvonalon haladók, onnan nem jött senki. Hogy Emma mögött a kis utcából kijönnének-e néhányan, az nem derült ki. A nő hátra sem nézett, csak a kocsija elejéhez sietett. Ugyanezt tette az a férfi is, akit a lány csak a szeme sarkából regisztrált, de még nem nézett meg. Remélte, hogy nem az a fajta, aki rögtön a női vezetőket kezdi szidni, fitymálni, és ezzel persze a balesetért is azonnal őt okolni.

A két autó éppen csak összeért. Emma kocsiján kétujjnyi volt a horpadás, a férfién ennyi sem látszott. Mégis nagyon haragosnak tűnt. Nem volt talán még harminc sem, és Emma döbbenten állapította meg, hogy bár nem szép, nem csinos, azért neki mégis tetszik… Olyan, amilyen férfiakat ő szeretett. Markáns és szőrtelen az arca, rajta néhány mélyen bevésett vonás, merész tekintet, barna, sűrű haj…, és egy fél fejjel magasabb nála.

– Bocsánat, bocsánat! – kezdte Emma. – Attól a furgontól nem láttam semmit, egészen kilóg a hátulja az útra. Kénytelen voltam előrébb gurulni.

– Azért jobban is figyelhetett volna! Most bajban leszek, mert ez céges autó… – így a férfi. – Látszott, hogy tényleg dühös, miközben az órájára is pillantott: – És időre kell mennem! Most meg itt fogunk állni?

Emma hirtelen nem tudott jobbat, mint hogy:

– Nem kell itt állnunk. Végtére is, csak egy kis horpadás. Az is az enyémen, majd megcsináltatom.

A férfi borúsan nézett rá. A két tekintet egy pillanatig találkozott. Hallgattak, közben hátulról ismét megindult a forgalom, a lámpa nyilván zöldre váltott, és egy autós a kis utcában Emma mögött dudált egyet kissé sürgetően. A férfi is érezte, hogy mennie kell, hát még egy pillantást vetett a horpadásra, és mivel maga is jelentéktelennek ítélte, a nőre nézett:

– Hagyjuk, a karosszériás majd elintézi.

– Én is azt mondom. Még egyszer elnézést… – de azért Emma érezte, hogy a férfi haragszik, csak a sürgető helyzetre tekintettel engedi el a dolgot.

Mit morgolódik, hiszen szinte semmi sem történt – gondolta, miközben visszament az autójához. Mire odáig jutott, a nagy fehér Mercedes már elhúzott. Emma megkönnyebbülten ült be, de előtte bocsánatkérő mozdulattal intett a mögötte feltorlódott három autósnak. Vesztett pár percet, de amint a forgalom ismét engedte, kikanyarodott végre arra a másik útra, ami már a cél közelébe vitte őt. Még eszébe jutott a férfi, akivel összekoccant. Csak most tudott arra koncentrálni, hogy érdekes ember lehet, minden mogorvasága ellenére. A hangja sem volt kellemetlen, legfeljebb az, amit és ahogyan mondott. Morfondírozása után Emma vállat vont, nemcsak gondolatban, de a valóságban is, mintha ezzel túltette volna magát a dolgon. Még örült is, hogy nem lett ügy a koccanásból. Őt nem zavarja az a horpadás, ha úgyis lesz valami dolga a szervizzel, akkor majd szól, hogy csinálják meg ezt is. Az nem is jutott eszébe, hogy a mai napon ez már a második „koccanása”, az első, belső, Lazzaróval történt…

A GPS vezette célhoz. Amikor egy kisebb táblán megpillantotta a Pharmako feliratot és a nyíllal jelzett irányt, egyezett a két információ.

Elég nagy irodaház volt. Nemrégen épülhetett, nyolcemeletes, de még minden szint nem telhetett meg, mert a bejáratnál látott hirdetéseket. Letette a kocsit, majd az órájára nézett. Még hat perc volt tizenegyig, de nem tudta, hol találja a céget, ezért máris besietett az épületbe. Ahogyan máshol is, elöl volt egy információs pult egy fiatal lánnyal, mögötte a liftek és a lépcsőház.

– Jó reggelt, a Pharmakót keresem.

– Harmadik emelet, a lifttől jobbra – így a recepciós, és Emma magán érezte átható pillantását. Nem értette, miért jelenthet bármit is, hogyha valaki ezt az irodát keresi. Mégis nyugtalanította kicsit a dolog, de mire a felvonóhoz ért, megfeledkezett róla.

A lift észrevétlen döccenéssel állt meg. Nagyon simán ment minden, még két perc volt tizenegyig, de már nem várt tovább. Elindult a folyosón, és hamarosan látta, hogy a Pharmako felirat három ajtón is látható. Az elsőn kopogott, és jól tette. Belépve rögtön beazonosította, hogy ez egy főnöki iroda előszobája. Nem csodálkozott, hogy ott ült egy hosszú műkörmös, kifestett-kiglancolt harmincas titkárnő méretes műszempillákkal. Emma ennek a szemében is ugyanazt látta – vagy csak úgy tűnt neki? –, mint odalent a recepciós lányéban. Mintha alaposan végigpásztázták volna őt, mintegy felmérve, nem túl csinos-e. Emma nem volt vele tisztában, most elég jól néz-e ki ahhoz, amit ennél a cégnél elvárnak. Amilyen hangulatban reggel elindult, éppenséggel nem volt kedve a tükör előtt tölteni az időt. Egy perccel sem volt ott tovább, mint máskor. „Vagyok, ami lyen vagyok” – gondolta. Végtére is nem önmagát akarja eladni, hanem a tehetségét, a szakmai ismereteit, a marketingfogásait, amelyekről különben csak igen szűkszavúan nyilatkozott, ha érdeklődtek felőle. De jobban szerette, ha erről nem is kérdezik.

– Jó napot! Tizenegyre kaptam időpontot, a nevem Emma Stark.

– Kihez jött?

– Dumont úrhoz.

A nő elhúzta a száját, és türelmetlenül, egyben, mintha egy szellemi fejlődésben elmaradt gyerekhez szólna, úgy magyarázta:

– Két Dumont úr van, apa és fia. Tehát melyikhez?

– Fogalmam sincs. Csak annyit tudok, hogy Dumont úr akart velem beszélni…

A titkárnő úgy nézett rá és olyan modorban beszélt, hogy kezdett indulatossá válni. Minek az időt vesztegetni ilyen apróságokra? Hiszen ha ez egy családi cég, úgyis mindenki tud mindenről. Akkor meg minek ez a cirkusz? Mivel kitartó volt, és az ilyesmi nem szokta kedvét szegni, ezért nem válaszolt. Úgyis kiderül mindjárt, miről és kiről van szó.

Ekkor feltárult a főnöki szoba párnázott ajtaja. Szinte háttal tolatott ki rajta egy idősödő férfi. Kopaszodott, és olyan benyomást tett, mint akit alaposan megijesztettek. Alázatosan görnyedt meg még egyszer a főnök előtt, aztán elfordult, és nem nézve se jobbra, se balra, szemlátomást rosszkedvűen indult a kijárat felé. Még a titkárnőtől sem búcsúzott el.

A főnök kijött és meglátta Emmát. A két tekintet találkozott. Emmában egy kicsit meghűlt a vér. Érezte, hogy elsápad, de nem a félelemtől, hanem a csalódottságtól. Az a férfi volt a Pharmako főnöke, akivel fél órája az utcán összekoccant. „Ez nem lehet igaz! Olyan, mint egy rossz filmvígjáték. Éppen vele kellett ütköznöm, akitől most újabb munkákat reméltem? Hát ennek is annyi!”

Egy nagyon rövid ideig, ami hosszúnak tűnt, csak álltak és nézték egymást. Egyikük sem üdvözölte a másikat, nem is szóltak semmit. A főnök, Dumont úr láthatóan szintén meglepődött, és nem tudta, hogyan reagáljon, mit lépjen. Végül Emma szakította félbe a kínos csöndet:

– Azt hiszem, fölöslegesen jöttem. Jó napot! – és fordult vissza az ajtó felé.

A világ minden kincséért sem mondott volna „viszontlátást”. Mire az ifjabbik Dumont reagálhatott volna, máris kint termett a folyosón. Indult a lift felé, és annyi keserűség, sőt düh gyűlt belé, amennyit ritkán érzett. Pedig egyikük sem tehetett róla, hogy éppen akkor jártak arra egy időben. „És különben is, egy koccanás ugyan mit jelenthet? Túl kellett volna tennem magamat az egészen, ott maradni és tárgyalni, elintézni, amiért jöttem, hiszen ez a cég akart velem beszélni, nem én velük!” – mondotta most magának, mert utólag könnyű ám okosnak lenni. Olyannyira el volt foglalva magával, hogy nem is vette észre a szembejövő idősebb férfit, aki a homlokát ráncolva megállt, a lány arcába nézett, és minden teketória nélkül megszólította Emmát:

– Ilyen hamar végzett? De hiszen csak most jött! – hányta Emma szemére. Kicsit panaszkodós volt a hangja, egyben értetlen is. Őszes halánték, barna bőr, de az a fajta, amiről szinte kiabál, hogy teniszezés vagy vitorlázás közben sütötte meg a nap. Ruganyosan, fiatalosan lépkedett, pedig talán jóval ötven felett lehetett. Még kicsiny, régimódi bajusza is volt, nem feltűnő, de talán az öregítette az arcát. Emma csodálkozva megtorpant: ki ez, és mit akar? Ott volt a folyosón, amikor ő fél perccel ezelőtt végigment rajta, látta, hogy benyit, és most azon lepődött meg, hogy már jön is ki onnan? Mi köze hozzá? Vagy afféle „cukrosbácsi”, aki leszólítja a fiatal nőket, főleg a szemmel láthatóan munkát keresőket, és szóba elegyedik velük, aztán addig csűri-csavarja a szót, míg elmennek kávézni, és…? Emmának most nem volt kedve az ilyesmihez, főleg nem a kávézást biztosan követő „és”-hez, különben sem menne el egy apja korú férfival sehová, akárhogyan is könyörögne és tenné a szépet… A férfi is látta ezt a kelletlen pillantást, hát hangot váltott. Egyszerre lett hivatalosabb, mégis emberibb:

– Bocsásson meg, de ön ugye Emma Stark?

Ez gondolkodásra késztette Emmát. Honnan tudja a nevét? Felismerte őt arcról? De ki ez? Az idősebb férfi mintha olvasott volna a szeméből, alig észrevehetően és kicsit régiesen meghajolt:

– Ideje, hogy bemutatkozzam. Teodor Dumont vagyok, a Pharmako igazgatója, és én akartam önnel beszélni. Tudja, láttam a hirdetését az interneten… – szelíden intett, a világért sem ért volna hozzá Emmához. A lány úgy meglepődött, hogy a bemutatkozás szokásos formuláit mellőzte. Hiszen ez a férfi már tudja, ki ő. Kezet sem nyújtott, de Dumont úr ezt láthatóan nem is várta el.

– Jöjjön, bemutatom a fiamnak. Vagy már ismerik egymást?

Mielőtt Emma válaszolhatott volna, ismét ott voltak a Pharmako feliratú ajtónál. Teodor úr kitárta az ajtót, udvariasan előreengedte a nőt, majd maga is bement. Az ifjabb Dumont még mindig ott állt az iroda kitárt ajtajában. Mintha Emma távozásakor megállt volna az idő, és most, amikor visszajött, indult tovább a láthatatlan nagy óra, szinte hallotta a ketyegését.

– Stark kisasszony, engedje meg, hogy bemutassam a fiamat, Marcellt…

Emma és Marcell egymásra emelték tekintetüket. Legalább arra az egy pillanatra, amíg a bemutatás tartott. Marcell magas volt, karcsú, talán izmos is, de ez nem látszott a jól szabott öltönyében, a zakó mindenesetre feszült a vállán. Egy kicsit olyan volt, akit a nők jóképűnek szoktak nevezni. Markáns arc, amit Emma fél órával korábban az utcán látott először. Kevés ránc, de azok sem szóltak a kora ellen. Most, amikor Emma nyugodtabb körülmények között szemlélhette meg, nem is látszott harmincnak.

Kezet is fogtak, és ekkor meglepő dolog történt. Emma valami furcsát érzett. Mintha valami áramféle került volna a testébe, az ujjain keresztül érkezett és felszaladt a karjában. Nem rázta meg, nem volt kellemetlen, ellenkezőleg. Inkább bizsergés volt ez. Valami azt súgta neki, hogy ezt a férfi is érezhette. „Hát nem belőle jött? Vagy mindkettőnkből jött, és ő is érezte meg én is?” De nem maradt idő erre, ahogyan semmi másra. Teodor úr beterelte Emmát és a fiát az irodába, és becsukta maguk mögött a párnázott ajtót. Most ő ült a nagy asztal mögé, ez nyilván amúgy is az ő helye volt. Marcell oldalt foglalt helyet egy szemlátomást kényelmetlen széken. Amúgy Emma is keresett volna kényelmesebb helyet, fészkelődött is egy kicsit, amit a vele szemben letelepedő férfi észrevett:

– Ugye milyen kényelmetlen? Külön rendelésre készültek, azért, hogy senki se érezze magát jól, és mihamarabb elmondja, miért jött, majd már mehet is!

Nem tudni, ezt komolyan mondta-e, vagy csak tréfált, mert az arcáról ezt nem lehetett leolvasni. Emma kivárt, és nem hiába:

– Tudnia kell, Stark kisasszony, hogy mi nemrégen indultunk. Nekem csak kereskedelmi végzettségem van, Marcell viszont jól kitanulta a marketinges szakmát is. Hosszas keresgélés után oda jutottunk, hogy nekünk érdemes lenne gyógynövényekkel foglalkozni, persze a kozmetikai ipart se kihagyva a számításból.

Emma gondolatban lebiggyesztette a száját: „vagyis ezek újoncok, nem csoda, ha korábban nem értesült róluk”. Amit most hallott, abból az is kiderült, hogy szinte mindegy volt nekik, mivel fognak kereskedni, mit fognak gyártani…

– Van egy kis üzemünk, ami valóban kicsi, hiszen csak tizenkét ember dolgozik ott, beleértve a rakodót és a sofőröket is. Kis sorozatban gyártunk néhány illatszert és valamivel nagyobb mennyiségben alapanyagokat az élelmiszer-vegyészetnek és a kozmetikusoknak. Van néhány illatszerbolt is a megrendelőink között, de értelemszerűen nem belőlük élünk – folytatta Teodor úr, majd elhallgatott, talán azért, hogy időt adjon Emmának, aki azt máris kihasználta:

– Éves viszonylatban mekkora volumenű a termelés, és mire van szükségük a leggyakrabban? – Természetesen a nyersanyagokra, a növényekre gondolt. Marcell még hallgatott, oldalról, félprofilból nézte Emmát. Teodor úr máris válaszolt:

– Erről még semmit sem tudok mondani, nyolc hónapja indultunk, és még nagyon szerények vagyunk. Ám meggyőződésünk, hogy ki fogunk törni, és talán már pár év múlva mi leszünk a város legnagyobb farmakonelőállítója. Vagyis önnek nem kell mondanom, elsősorban gyógyhatású vegyületekben utazunk.

– És mi lenne az én feladatom, szerepem?

Teodor Marcellre pillantott. „Most már beszélj te is!” – mondta ez a röpke tekintet. Marcell megszólalt, és Emma most értette meg, hogy eddig még nem is hallotta a hangját, csak amikor az emlékezetes kézfogás alatt kimondta a nevét.

– Körülbelül harmincféle növényt tudnék sorolni, amelyre számos receptünkhöz szükség van. Egyelőre nem nagy mennyiségben: gyűszűvirág, galagonya, fenyőmag, tövises iglice, japánbors, természetesen levendula, medveszőlő, mirtusz, rebarbara, az üröm mind az öt fajtája, zsálya… – elhallgatott, de kézmozdulattal jelezte, hogy ennél sokkal több van. Teodor visszavette a szót:

– Azért hívtuk ma ide önt, kisasszony, mert az a hír járja a szakmában, hogy ön mindent be tud szerezni. A nagy ültetvényekkel magunk is tudunk tárgyalni, mondjuk, a levendula nagy mennyiségben történő beszerzése nem okoz gondot, de megesik, hogy egyik-másik receptünkhöz harmatfűre vagy keserűfűre, ökörfarkkóróra, gyömbérre van szükségünk. Ezeket nem könnyű beszerezni.

Emma óvatosan válaszolt:

– Való igaz, én erre specializáltam magamat. Vannak ismerős klienseim, akik nem nagy mennyiségben termesztenek különféle gyógynövényeket, sokszor csak hobbiszinten. Ha berkenye vagy fecskefű, vagy mondjuk, bojtorján kell, tudom, kihez kell fordulnom. A legtöbbször elég egy telefon, és ha az illetőnek van raktáron, teszem azt, tavaly nyáron „szüretelt”, és eltette egy száraz helyiségbe, akkor azt nekem eladja, én pedig továbbítom a megrendelőnek. Azt előrebocsátom, hogy ez nem olcsó mulatság, mert ezek az emberek kedvtelésből, hobbiból termesztik ugyan ezeket a növényeket, vagy gyűjtik be a termésüket szerte a vidéken, viszont éppen ezért meg is kérik az árát.

– Ezzel mi is tisztában vagyunk. – Teodor úr felvett az asztalról egy kis névjegyet, majd mellé tett egy másikat. – Az egyik az enyém, a másik Marcellé. És ott van a címe ennek az irodának és a városszéli kisüzemünknek is. Ha hoz valamit, kérem, egyenesen az üzembe vigye.

Emma eltette a két névjegyet, de visszakérdezett:

– Ha hozok valamit…?

Teodor megint Marcellre nézett, jelezve, hogy ő fog válaszolni. Emma ebből megértette, a két férfi alaposan megbeszélte, mit fognak ma mondani, és kiosztották a szerepeket is. Marcell nem vette le a szemét Emma arcáról, kereste és meg is találta a nő tekintetét:

– Nem ajánlunk önnek állást, gondolom, el sem fogadná, hiszen ön nem arra termett, hogy egy íróasztal mögött üldögéljen. Viszont ahhoz, hogy rendszeres munkákkal bízzuk meg, kéne valamit bizonyítania.

Bizonyítani?! Ez Emmának eddig eszébe sem jutott. Marcell folytatta azon a kellemes hangján:

– Mondjuk, szerezzen nekünk holnapra két doboz citromfüvet, egy doboz fagyöngyöt és legalább két-három kiló kökényt.

Emma villámgyorsan az emlékezetébe véste a kívánságlistát. Nem volt nehéz dolga, hiszen csak háromféle növény vagy termés szerepelt rajta. Azt sem kellett kérdeznie, hogy „mekkora doboz?”, mert a szakmában háromféle méret van. Ezeket pedig maguk a növények adják: sokszor a kis mennyiségű és könnyű szárított növényeket kell a legnagyobb dobozba tenni, hogy lehetőleg ne törjenek össze a szárak, a levelek vagy éppenséggel a gyökerek.

Emma egymás után ránézett a két férfira:

– Ez minden?

– Ez minden – helyeselt Teodor úr, és látszott az arcán a megkönnyebbülés. Mintha máris megegyeztek volna. De Emmának ennyi is elég volt. Csak annak nem örült, amikor Teodor felállva még annyit mondott:

– Ha ezt a rendelésünket teljesíti, egy sokkal nehezebb próba elé állítjuk, Stark kisasszony. Ám ha azon is átmegy sikerrel, akkor nagyon nagy távlatok nyílnak meg mindhármunk előtt.

Emma csak biccentett feléjük, kezet már nem fogtak, minek is? Ez még nem a végső megegyezés. Kicsit bosszantotta Emmát, hogy különféle próbák elé állítják, tesztelik a képességeit. Mintha újonc lenne a szakmában! De a következő pillanatban – már a folyosón – arra gondolt: ha itt bedolgozza magát, akkor a jövőben a megélhetése egy tekintélyes részét a Pharmako cégtől kapja majd. Úgy tűnt, a dolog mindenképpen megér egy kis törődést. Még nem ért a lifthez, amikor már tudta fejből, kiket kell majd felhívnia, hogy előkerítse a Teodor–Marcell páros által kért anyagokat.

***

Még aznap délután elintézett két telefont, és másnap délelőttre beszélt meg találkozókat. A harmadik ügyfelét nem tudta elérni. De tudta róla, hogy milyen rend szerint él. Ezért másnap hajnali öt órakor hívta, és az asszony fel is vette a telefont:

– Jó reggelt, Emma kisasszony!

– Jó reggelt, Mirtilla asszony! – ez egy szokásos protokoll volt köztük, a nagy korkülönbség miatt Emmának eszébe sem jutott volna, hogy az asszonyt letegezze, és Mirtilla sem kísérletezett ilyesmivel az évek során. Még úgy ismerkedtek meg, hogy Emma végigtanulmányozta előbb a szakma internetes hirdetéseit, aztán elment a vasárnap délelőtti természetgyó gyász-vásárokra, végignézte a felhozatalt, és névjegyet kért a termesztőktől. De megtette azt is, hogy leparkolta a kocsiját egyik-másik faluban, bement a postára vagy egy boltba, és megkérdezte, ki foglalkozik itt gyógyfüvekkel. Így találta meg két éve Mirtillát, aki egy távolabbi kis faluban lakott, mint Emma „beszállítóinak” többsége.

– Hogy áll kökénnyel?

Mirtilla nem kérdezett rá, hogy magozott vagy magtalan, hiszen tudható, hogy a kökény ősszel érik, és manapság a melegebb időjárás miatt oly kevés a húsa, hogy azt alig érdemes lekaparni a magról.

– Szedtem tavaly ősszel odakünn a dombokon. El van rakva, megforgatom olykor. Kicsit aszalódott már a pajtában.

Emma járt már abban a deszkafalú pajtában, emlékezett, milyen kellemes illatok uralták. Kedve támadt újra odamenni. Lám, most mintegy „hivatalos” oka vagy inkább ürügye is van rá.

– Ma délelőtt tizenegy körül… – mondta. – És legalább két vagy három kiló kellene.

– Meglesz – ígérte Mirtilla.

Aznap az első útja mégis egy másik helyre vezetett – oda személyes okok vitték.

A temető sok helyet foglalt el, messzire nyúltak az időközben megnőtt fák. Akkor, a temetés napján még nagyon fiatalok voltak. Mostanra a szétterjedt lombozat is arra emlékeztette Emmát, hogy telik az idő. Attól a naptól számítva már majdnem nyolc év telt el. Emma kamaszlány volt, amikor hirtelen egyedül maradt a világban. Az akkori huszonhét áldozatból tizenhatan laktak a városban és többen a környező falvakban. Volt valamivel távolabb egy közös emlékmű is, egy felébe tört oszlop, rajta repülőgépszárnyakkal. Az a gép hazafelé tartott, az utasai egy tengerparti nyaralásból tértek vissza. Este volt, esős, viharos idő, és a gép talán tizenöt kilométerre járt már a reptértől, amikor villámcsapás következtében lezuhant. Ritka az ilyen baleset – mondták akkor sokan –, de lám, mégis megtörtént.

A bejáratnál vett két szál virágot. Ha idejött, mindig két szálat hozott csak. Most, amint a sírhoz ért, a műmárványlapra helyezte a két szálat, egymással keresztben. Talán a szülei összefonódását akarta ezzel jelezni? De hiszen csak ő látta egyedül. Mégis megtette ezt minden alkalommal.

HERMANN STARK

ELISA STARK

A bevésett nevek ugyanazt jelentették, amit régen és most is: ők együtt voltak, egy nevet viseltek, létrehozták Emmát, de már nincsenek többé. Szánalmas maradványaikat az elégett és összeroncsolódott gép alól-mellől szedték össze. Csak genetikai vizsgálattal sikerült megállapítani az áldozatok kilétét – többek között éppen Emmától vettek mintát, hogy azonosíthassák a szüleit.

De mindez már félig elsüllyedt az időben, tulajdonképpen a szülei már csak benne éltek – kétszeresen is, hiszen ők hozták a világra, és az emlékük is csak benne él. Legtöbbször, amikor itt volt, megnézte a bevésett dátumokat is, és ekkor eszmélt rá, hogy az anyja a negyvenes évei végén, az apja az ötvenes évei elején járna, ha még élnének. Milyen fiatalon mentek el, és milyen fiatalok lennének még most is!

Elképzelte, hogyan készülődtek a visszaútra. Biztosan összeszedtek a tengerparti nedves homokban pár kagylót, és egy kicsike üvegcsébe töltöttek a homokból is, mert tudták, hogy a kislányuk erre vár otthon. Korábban már nyaraltak együtt tengerparton, de erre a bizonyos vakációra őt nem vihették el. Apja a munkahelyén kapott egy kétszemélyes utat, és ha most visszagondol, akkor Emma még örült is neki. Tíz napig egyedül lehetett a lakásban, felnőttet játszott, bevásárolt, olykor főzött is magának valamit, este addig tévézett, amíg csak el nem álmosodott, egyszóval jól érezte magát. Egészen az utolsó napig. Az utolsó estéig, amikor a reptéren várta a gép érkezését. Aztán jött a zűrzavar, először nem mondták be a hangszórók, hogy a gép lezuhant, valaki azzal áltatta őket, hogy csak késik…

Most ott állt Emma a sok sírkő között. Még hosszú volt az árnyéka, reggel nyolc óra múlott. Hosszúak voltak a fák árnyékai is, a ciprusok még a nappali fényben is szinte feketén meredeztek az ég felé.

Most nem ment el a közös emlékműhöz. Egy ekkora város életében ritka és megrázó esemény lehetett, hogy egyazon percben odaveszett majdnem harminc lakója, ezért emelték az emlékművet. Mindig koszorúk lógtak az oldaláról, egy látszólag félbetört táblán pedig az áldozatok névsorát lehetett olvasni. De most valahogy hirtelen elege lett a temetői hangulatból, ahogyan az már többször is megtörtént vele. Ennyit szánt az emlékezésre és a gyászra. Elisa és Hermann már nem támadnak fel, ő pedig néha eljön, hogy öt percig gondoljon rájuk. Soha nem tudta megérteni azokat, főleg idős asszonyokat, akik szinte naponta kijárnak a férjük sírjához és „beszélgetnek” vele, elmondják, mi történt mostanában… Olybá veszik, mintha az a másik, akit annyira szerettek, és aki olyan fontos volt nekik, valójában még ezen a világon lenne, csak kiköltözött a temetőbe, de éppen úgy benne van a mostani világban, mint ők, az itthagyottak.

***

Még délelőtt eljutott Mirtillához. De az útja nem egyenesen oda vezetett. Idefelé jövet a város szélén volt egy „nem hivatalos kertészet”. Valójában nem az volt, a városi bürokrácia számára nem létezett, csak a biopiacra járók és a környékbeliek tudták, hogy Walski úr és felesége a nagy kertjükben különféle növényeket termesztenek. A beavatottak el-eljártak hozzájuk, vettek ezt-azt, a két öreg pedig zavartalanul élte az életét, amit a kertjüknek szenteltek.

Emma már tegnap délután telefonált. Walskiék úgy néztek ki, mint egy pár kerti törpe. Emma sem volt éppen magas, de az asszony neki körülbelül a derekáig ért, a férfi meg talán egy fél arasszal volt magasabb. Ráadásul tudatosan rá is játszottak kicsiségükre, pont olyan félrecsapott sapkát viseltek, mint a nagyon régi törpés filmekben. Ahányszor Emma meglátta őket, elindult benne az a zene, és vidáman rikoltotta volna: „Hej