Juhász Bálint

A KAPU

© Balint Juhasz 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-344-1

Kiadja a HELMA kiadó 2024

Írta és szerkesztette - Napisao i uredio: Balint Juhas Lektorálta - Lektorirala: Monika Molnar

Illusztrálta - Ilustracije: Norbert Papp

A térképet készítette - Zemljovid izradila: Gabrijela Juhas Lanvarin versét írta - Lanvarinovu pjesmu napisao: Imre Čapai

Köszönet a támogatásért - Hvala na podršci : Hedda és Zala Juhas, Ella i Vito Takač, Anna Juhas i Igor Tatai, Andrea Hartl, Sonja Đe- latović, Darius Heinbach, Ivan Grof, Zsolt Faraho, Miklós Lábady

http://dorproject.hr – balint.dor@gmail.com

20. FEJEZET

A kapu

Késő őszre járt már az idő, és a kis rét előtt, a telihold alatt két alak körvonalai rajzolódtak ki. Árnyékuk rávetült a különböző színekben pompázó réti virágok és a fűfélék száradó leveleire, amelyek már jelezték a tél lassú közeledtét. Az enyhe légmozgás következtében a lándzsás útifű, az apró szulák és a szarvaskerep mellett a vad lucerna lilás, fakuló szirmai száraz csilingelésbe kezdtek.

– Nemsokára itt a pillanat! – mondta Boncor.

– Igen! – válaszolta Zorgó határozottan.

– Nagy feladat vár ránk, nagyon izgulok – mondta Boncor, majd hoz zátette: – Te mit gondolsz, sikerül kapcsolatot teremteni?

– Igen, legalábbis azt hiszem. Én is nagyon nyugtalan vagyok, a szív verésemet itt érzem a torkomban.

Majd pixin szokás szerint elkezdték felemelni a jobb kezüket, szétnyitott tenyerüket a mellkasuk közepére helyezve enyhén meghajoltak egymás előtt.

– Azt hiszem, hogy kezdődik – mondta Boncor.

– Vágjunk bele! – válaszolta Zorgó.

1. FEJEZET

A kezdet

Na, de ne szaladjunk ennyire előre, hisz minden valamire való történetet illik az elején kezdeni, amit most tisztelettel meg is fogok tenni. Hiszen ez nem csak egy valamirevaló történet ám, hanem egy igazi, eredeti, hamisítatlan kaland.

Kezdjük is az elbeszélést történetünk fő-főhősével, Boncorral.

Ha most találkoznátok Boncorral, biztos vagyok benne, hogy azt mondanátok róla:

– Ő egy olyan, izé, valami!

Ez pedig nem is állna túl messze a valóság-tól, hisz olyat, mint ő, még biztosan nem láttatok. De hogyan is láthattatok

volna, mert nem a mi világunkban él. Boncor igazából egy erdei manó volt, vagy ahogy ő nevezné magát, pixin. Gyakorta emlegette is:

– Én egy igazi pixin vagyok!

A helyet, ahol ő élt, a lakói csak K’āinának nevezték. Ahogyan mi a világunkat Földnek, ők K’āinának hívták a saját világukat. Ezen a varázslatos helyen nagyon sok nemzetség él együtt, és annak ellenére, hogy mindegyik népnek van saját nyelve, valahogy mégis

megértik egymást. Számomra ez felettébb különösen hangzik, de Boncor erre csak annyit szokott mondani:

– Hát persze, hiszen mindenki ért a szív nyelvén!

Ami a manó kinézetét illeti, megpróbálom a lehető legpontosabban körülírni. Termetét tekintve fele olyan magas lehetett, mint egy felnőtt ember, nyurga, de mégis izmos. Testét világosbarna, puha szőrtakaró borítja, arca olyan, mint... itt kicsit bajban vagyok, mert volt benne valami macskaszerű, de nem is, inkább olyan menyétes vagy rókás, vagy mit tudom én. Na, de a lényeg az, hogy Boncor leginkább olyan Boncoros volt. Tulajdonképpen önmagára hasonlított.

Különben remek kis legényke volt, bátor, okos, szerény, néha kissé konok, de mindent egybevéve jószívű és segítőkész, és mindennél jobban szerette a fákat és az erdőt. Ahol csak megfordult, mindenhol voltak barátai, és járt is mindenfelé, mert a pixinek általában vándorló életmódot folytattak.

Mielőtt azonban továbbmennénk, szeretnék pár szót szólni a pixinek ről, hogy tudjátok, kikkel van dolgotok.

A pixinek vagy erdei manók a varázslatos lények közé sorolhatók, termetük ugyan hasonló volt, de a külsejük nagyon változatos. Általában szőr borította a testüket, de ennek ellenére ruhát hordtak és két lábon jártak. Arcuk inkább állatias kinézetűnek volt mondható, bár emberi vonásokkal. Gyönyörűen és tisztán beszéltek, énekeltek és szavaltak, de különösen szerettek „vekornyálni“, ami a verses kornyikálás rövidítése, s ami időnként nagyon komoly, de többnyire vicces és szórakoztató volt.

Külön érdekességként megemlíteném, hogy miután kikel egy pixin, akkor – akár egy vadállat – azonnal el tudja látni magát, élelmet és vizet tud magának keresni. Fiatal korában még semmit nem tud a világról, nincs ruhája sem, csak eszik, iszik és alszik, fokozatosan fejlődik. Az első kor végéig szinte állatként éli az életét, néha magányosan, néha falkába verődve. Egy idő után egy varázsütésre változásokon megy keresztül és fokozatosan találja meg önmagát, ekkor kezdődik a pixin második kora. Történetünk elején Boncor 12 vagy 135 éves kora között lehetett, és

ezt azért is volt ilyen nehéz meghatározni, mert az ő világában az idő valamiért teljesen máshogy telt. Sőt, néha olyan érzésem volt, hogy egyáltalán nem is létezik. Bárkivel beszéltem erről a dologról, mindenki értetlenül bámult rám, mintha valami nagyon furát kérdeznék tőle.

– Mennyi az idő?

– Hát, őőő, tessék, mi, hogyan?

– Azt kérdezem, hogy mennyi az idő, azaz mikor van most? Elsőként kinevettek, majd hozzátették:

– Hát, mégis mikor lenne az a most, hát nem most van a most?

Persze azt értették, hogy felkel a nap és világos van, azután pedig lemegy és sötét van, utána pedig ismét világos, de ez sem volt mérvadó. Az ő világukban többek között ez sem működik a megszokott rendszer szerint. Például volt olyan hely, ahol egy nap nagyon lassan telt, és ehhez alkalmazkodtak az ottlakók is, mert csak nagyon lassan változtak, és az életük is sokkal hosszabb volt, mint más népeké. Megint máshol sokkal gyorsabb volt a nappalok és az éjszakák váltakozása, ezért az ő életük sokkal gyorsabban telt. A világukban nem volt két olyan hely, ahol ugyanolyan hosszúak lettek volna a napok, de még olyan pixinek is léteztek, akik három napig egyfolytában aludtak, majd a harmadik nap délutánján felkeltek és azt mondták:

– Jó reggelt!

Azután hat napon keresztül ébren voltak, és a kötelező „jó éjszakát kívánok” után nyugovóra tértek. Volt, aki nagyon keveset pihent, de annál aktívabb volt az ébrenlétben. Annyi mindent csinált egyszerre, amiről akár napokig is mesélhetne.

Így – mivel minden nemzetség a maga módján érzékelte a napok és az idő változását – abban egyeztek meg, hogy a közös mértékegység a MOST lesz. Szóval az ő világukban mindig most volt!

No, de egy kicsit elkalandoztam, ott tartottam, hogy Boncor a pixinek időfogalma szerint a másod korának vége felé járt, és még fiatalnak számított az övéi között. Még sok tanulnivalója volt, mielőtt beléphet a harmadkorba, és a legfőbb törzsi tanács teljes jogú tagjává válhat.

Boncor a felső toronyhatár közeli erdőkben járt, barátait látogatta meg. Ünnepeltek, mivel a pixinekre jellemző, hogy rengeteg ünnepük volt, szinte minden változást megéltek és örömmel vettek a környezetükben. Most éppen a virágzás ünnepét ülték, vagy ahogy ők nevezték, a Hanát. A pixineknél Hana volt az egyik leghosszabb és legfontosabb ünnep, egyaránt jelentette az újjászületést és az elmúlást is.

A virágzás ünnepére minden évben már jó előre felkészültek: törzsi időjósok próbálták kitalálni, megjövendölni a kezdetét. Ők tájékoztat tak arról, hogy éppen mikor és hol virágoznak a fák. A Hana vándorünnep volt, attól függően, hogy éppen melyik fa virágzott. A pixinek ilyenkor hatalmas területeket jártak be, mindenhova vigadalmat és örömet hoztak, az ünneplés pedig még napnyugtával sem ért véget. Az alkonyat után színes lampionokkal díszítették fel a fákat, így a látvány még hangulatosabb és varázslatosabb. Így vált Hana az újjászületés legfőbb ünnepévé, a virágok szirmai az állandó megújulást, különleges szépségük és gyors pusztulásuk miatt pedig a halandóságot, az élet elmúlását is jelképezték.

A manók szerettek szórakozni, jókedvű népség voltak. Ma este egy nagy tisztáson gyűltek össze, hatos, néhol kilences csoportokban üldögéltek egy-egy tábortűz körül. A tisztás közepén a zenekar furcsa hangszereken biztosított élénk, mégis nyugtató zenét. Volt például olyan trombitaszerűség, ami csak akkor szólalt meg, ha jól beleszívtak; és volt olyan dob, amin nem kézzel, hanem lábbal rugdosva kellett tartani a ritmust. A zenekar körül kis lények táncoltak, főként pixinek, de akadt más nemzetségű is a vendégek között. Voltak közöttük erdei törpék, ők kisebbek, mint a pixinek, körülbelül a térdükig értek, a testüket nem borította szőr, és csúcsos sipkát hordtak. Inkább hasonlítottak az ember kicsinyített mására, mint valamilyen külön fajra, pedig egyáltalán nincsenek közeli rokonságban velünk. Volt ott pár tünde és goblinok is. Ők nagyon érdekes és színes társaság voltak, jó kedélyűek és hangosak, harsány nevetésük messzire elhallatszott. A társaságok szórakoztak és táncoltak, jó volt a hangulat.

Boncor a barátaival ült egy tábortűz körül, beszélgettek és viccelődtek. Zorgó pont most kevert be egy főzetet, de ronda színe és orrfacsaró bűze miatt nevezhetnénk akár löttynek is. Valójában varázslötty volt, hiszen Zorgó szinte bármiből tudott használható varázsitalt kotyvasz tani. A használható szót szándékosan használtam, mert Zorgó főzeteit szerteágazóan használták. Ó igen! Voltak az úgynevezett Valamit Valamiért varázsitalok. Ezek Zorgó saját találmányai voltak, amelyek úgy működtek, hogy egy határozottan kellemes hatást egy igencsak kellemetlen is kísért. Példának okáért megemlíteném a kellemes érzés elixírt, amitől az ember nagyon jól érzi magát, azaz csak érezné, mert szabályos időközönként hangos pukkantások hagyják el a hátsó fertályát. Ez rendszerint nagyon muris és kellemetlen helyzeteket teremtett. Volt olyan varázsital, amitől hatalmasakat tudtál ugrani, ami praktikus és érdekes élmény volt, viszont egyszerűen nem tudtál leállni, csak nagyon óvatosan lehetett közlekedni, mert minden hirtelen mozdulat végzetes pattogáshoz vezetett. Zorgónak folyamatosan valami turpis ságon járt az esze, most is Elia barátját akarta rábeszélni, hogy vegye be a Nemesítő ital névre hallgató borzadályt, ami egy pillanat alatt a másik nem jeles képviselőjévé változtatná őt.

– Elia, szerintem nagyon viccesen néznél ki fiúként, és ezt az alkalmat bezony’ nem kéne kihagyni – próbálta őt rábeszélni Zorgó.

Elia fityiszt mutatva hárította el Zorgó magasröptű filozófiai megközelítését, aki azt taglalta, hogy miért pont most kellene fiúvá változnia. Szerinte az, hogy valaki szép szál legény lesz, pont elég ok arra, hogy kipróbálja a kétes illatú és kinézetű löttyöt.

Boncor a tábortűznél ült, amikor odajött hozzá barátja, Repkény. Repkény vézna kis fickó volt, és széles karimájú nagy kalapot viselt, kissé túl nagyot is a testalkatához, de ez egy cseppet sem zavarta. Sőt, peckesen járt-kelt fel s alá, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

– Boncor, szálliratod érkezett, az imént repült nekem és pont fejbe talált! – mondta a kezében csapkodó valamire pislantva.

Boncor átvette, biccentett és felpattintotta a még mindig csapkodó madárként összehajtogatott pergamenlapot.

– El kell mennem holnap reggel, Khaal hív. Barátaim, köszönöm a vendéglátást – kissé felemelte a hangját, hogy a többiek is hallják.

– Ilyen hirtelen? Miért ilyen sietősen, ha szabad kérdezni? – kérdezte Lilith a tábortűz túloldaláról.

– Hát, azt nem írja, csak ennyit.

Majd olvasni kezdett a kusza írással telerótt sorok között.

Kedves Boncor STOP Gyere előbb STOP Minél STOP Mondhatni azonnal STOP Zorgó te is gyere STOP Üdvözlettel Khaal STOP

– Nagyon rejtélyes és izgalmas! – mondta Zorgó vigyorogva, mivel imádta a kalandos dolgokat, de azért még hozzáfűzte:      – Biztos fejmosást fogsz kapni a botod miatt! – és még szélesebb mosoly ült ki az arcára.

– Jaj, lehet, hogy amiatt is fejmosást kapok, de szerintem most nem erről van szó, ez valami komolyabb – mondta Boncor elgondolkodva.

– Ha holnap mennetek kell, akkor ne vesztegessük az időt – szólt Elia, és botja végéből ritmusra ugrándozó színes szikrák pattogtak a tábortűznél szórakozó barátokra.

Másnap reggel összecsomagolták a holmijukat, búcsút vettek a víg társaságtól és elindultak Bokroshát felé, ahol Khaal lakott. Boncor hirte len Zorgóra tekintett.

– Mennyire hű barát és jó útitárs! – gondolta magában, és táskáját a hátára dobva elindult a távoli erdőség felé.

Eljött az ideje, hogy Zorgót is bemutassam nektek. Ő egy igazi csodabogár volt. Boncor úgy érezte, mintha mindig is ismerték volna egymást, annyira régóta voltak barátok, hogy már nem is emlékeztek, hogy mikor és hol találkoztak először.

Már kiskorukban kiderült, hogy nagyon is hasonlóképpen gondolkoznak, különösen az iskolai csínytevésekben tanúsítottak nagy egyetértést. Ennek ellenére a tanárok szerették őket, mert tudták, hogy kísérletezés és egy csipet bátorság nélkül nem lehet túl messze jutni a karosszéktől. Az igaz, hogy nekik pár csipettel több volt az

előbb említett nemes erényből, de azért mindig mindenben lehetett rájuk számítani.

Zorgó Boncorhoz hasonló magasságú és testal- katú volt, de a hátát, a nyakát és a tarkóját kemény szőr borította, amely már majd-

nem tüskeként hatott, a bundája más- hol pedig puha és sötétszürke színű volt.

Zorgó belevaló fickó volt, igazi kutató, annak ellenére, hogy hihetetlen nagy tapasztalattal és tudással rendelkezett, mégis megmaradt szerénynek és nyitottnak. Jó humorú, szereti a

jó társaságot, és szereti a kalando- kat, neki valahogy minden játékos könnyedséggel ment.

Nagyon természetes volt a maga nemében, mármint, aki tudta, hogy milyen természetes lehet egy pixin. Szeretett jókat enni és inni. Minden gyógynövénynek ismerte a nevét és a hatását, továbbá

mesterien ötvözte a varázslatot a természetes gyógymódokkal.

Volt egy nagy szenvedélye, mégpedig az, hogy előszeretettel folytatott gyűjtögető életmódot, de nem ám akármit, hanem imádta a kütyüket, így tulajdonában volt jó pár iránytű, tűzcsiholó és még egy marokmelegítő is, amit csak ő értett, hogy valójában mire is használható. A kétes rendeltetésű varázslatos eszközök között is volt neki több tucat, a fura nevekből csak kettőt jegyeztem meg, az egyik a gerappátor, a másik pedig a macerátor. De kérlek, ne kérdezzétek, hogy ezek mire valók, mert fogalmam sincs; magyarázta ugyan, de nem értettem. To vábbá imádta az összes olyan eszközt, amivel célba lehetett találni, így

a tulajdonában volt már vagy 4 db íj, 2 db nyílpuska, 4 db köpőcső, több tucat dobócsillag és megszámlálhatatlan tőr és kés. Bármerre járt, mindenhonnan beszerzett valami számára érdekeset.

– Khaal üzenetéből azt olvasom ki, hogy szedjük a lábunkat és menjünk a legrövidebb úton – nyomatékosította Zorgó, majd így folytatta: – A legrövidebb út is körülbelül három napi járóföldre van Bokrosháttól; sajnos nagyon úgy néz ki, hogy gyalog kell mennünk, egy varázsbottal nem tudunk fenntartani egy stabil kettes átjárót.

– Hát, ez van… – sütötte le a szemét Boncor, de azért hozzátette: – Ez viszont egyáltalán nem baj, mert így át fogunk kelni Zúgó Földön, amit imádok, az egy varázslatos hely – mondta mosolyogva.

2. FEJEZET

Úton hazafelé

Már egy jó napja gyalogoltak, amikor egy tó mellett haladtak el. A kristálytiszta vízben pisztrángok ugrándoztak és játszottak. Egyszer csak a távolban azt vették észre, mintha a tó véget érne, a víztükör lebegve állt meg a semmiben. Ebben a pillanatban tűnt fel alattuk a hatalmas völgy, átlépték Zúgó föld határát. Már az első lépések után érezhető volt a változás: Zúgó föld egy élettel teli hely volt, minden részlete mozgott és zizegett. Az egyedülálló tóvidék felejthetetlen csodaként tárult eléjük. A több mint harminc különböző méretű tó mintegy végeláthatatlan gyöngyfüzérként sorakozott egymás alatt. A hömpölygő víz helyenként 150 láb magas, lépcsős vízeséseken keresztül zubogott a völgy aljának irányába. A felső- és alsó tavakat elbűvölő vízesések és a föld alól feltörő kis patakok fűzték egybe, amelyek hatalmas sziklaüregekben gyülemlettek össze. Az óriási völgy területét sűrű bükkös-, fenyves- és boróka erdők veszik körül, valamint barlangok, források és virágos rétek tarkítják.

Boncornak annak ellenére elállt a lélegzete, hogy már több ízben is járt a völgyben. Arra gondolt, hogy vajon melyik évszakban a legszebb, de ezt nehéz lenne eldönteni. Talán amikor az őszi színpaletta tükröződik vissza a kristálytiszta smaragdzöld tavakban, vagy talán télidő idején, amikor a jégpáncélba zárt zúgók és fák álmodják téli álmukat a hótakaró alatt. Vagy talán, mint most, tavasszal, amikor a mezőkön ezernyi színű vadvirágok nyílnak, és szorgos bogárkák végzik dolgukat

a zöldellő erdők tükrében. E völgy a régmúlt időkben tündék otthona volt, bár látható nyoma mára már alig akadt, jelenlétüket már csak az ódon fahidak hirdették a tavak lépcsőzetes ereszkedésén.

– Nézd ott azt a sziklafalat, valaha tünde királyok arcképeit ábrázolta, de a nap és víz már majdnem teljesen eltüntette őket – mutatott balra Zorgó.

– Valóban, ha nem szólsz, észre se veszem, hiszen már alig látható.

Szinte egy egész napba telt, hogy leérjenek az alsó tavakhoz, de nem is bánták, hisz nagyon élvezték a varázslatos környéket. Este letáboroztak a nagy vízesés közelében, és a bőséges vacsora után elégedetten nézték az újhold játékát a kavargó vízen. Itt lenn már sokkal nyugodtabb volt, de még így is sebesen futott el mellettük és vált ketté, amit a helyiek fehér illetve fekete pataknak neveztek. Neveiket nem meghazudtolva valóban különbséget lehetett tenni a két folyócska között, az egyik zavarosan, mégis csendesebben, nyugodtabban folyt, a másik vize tükör tisztaságú, mégis pajkosan csapkodva sietett tovább. A végén fél napi járóföldre a két patak ismét találkozott, és folyóvá duzzadva utazott to vább. A folyó sok tájon keresztülhaladt, táplálékot és életet adva az ott élő népeknek. Sok nevét ismerik, de talán a Coránul volt a legtöbbet használt megnevezése.

A két manó éppen a toronyhatár közeli élményeiken szórakozott, amikor a kellemes esti szellőt hirtelen egy éles, hideg fuvallat hasította át.

– Te is érezted? Mi volt ez?! – kérdezte Boncor megborzongva.

A csípős szél keresztülfújt rajtuk, és egy pillanat alatt a csontjukig hatolt. Zorgó felugrott, és ösztönösen a botja után kapott.

– Ki van itt? – kiáltotta.

Amilyen gyorsan megjelent, úgy el is tűnt a szél, alig telt el pár másodperc, és minden visszatért a régibe.

– Én már korábban is éreztem ilyet! – jelentette ki Zorgó aggódva.

– Azt hiszem, én is! – válaszolta a barátja, majd szemöldök ráncolva hozzátette: – Kezd hűvösebb lenni, gyújtsunk tüzet.

Azzal elkezdte összeszedni a körülöttük heverő faágakat.

– Nem kell sok! – válaszolta Zorgó, és már nyúlt is a botja felé. Finoman megsuhintotta, és alig hallhatóan mormolt valamit, majd a bot végén lévő kristályból barnás fénycsík reppent a kis fakupac felé. Abban a pillanatban kis láng gyulladt fel, majd a gallyak égni kezdtek.

– Szabadító varázslat, igaz? – érdeklődött Boncor.

– Igen, ezt jobban szeretem, így sokkal kevesebb fa fogy – válaszolta a tüskéshátú, és leült a tűz mellé.

A szabadító varázslatot Zorgó az északi országrészben lakó pixinektől tanulta, amikor náluk járt látogatóban. A szabadító varázslat nem simán tűzgyújtó varázslat volt, hanem segítségével a fa sokkal hosszabb ideig és nagyobb lánggal égett. A vígan pattogó tűznél Zorgó a varázsbotját tisztogatta; nagyon büszke volt rá, szeretettel kényeztette , és amikor más nem volt jelen, előfordult, hogy becézgette és beszélt is hozzá. Zorgó varázsbotja pontosan három láb hosszú volt, teljesen egyenes és simára megmunkált mogyorófából készült, és egy tigrisszem nevezetű kristály állt tökéletesen beágyazva pár centivel a felső végétől. A tigrisszem csillogó, tompa barna színben pompázott, és különböző méretű, aranysárga sávok keresztezték. Úgy nézett ki, mintha egy pici, aranybarna szivárvány ragyogna a bot végénél. Nagyon szép és erős varázsbot volt. Aznap este nem aludtak olyan nyugodtan, mint általában, mindkettőjükben szorongást hagyott az éjszakai jelenés.

Másnap reggel, mintha mi sem történt volna, vígan folytatták útjukat. Estefelé, amikor már majdnem a nagy erdőnél jártak, Zorgó elbotlott egy kiálló buckában, és hasra esett, csak úgy nyekkent. Boncor ránézett, és egy pillanat múlva már mindketten hahotáztak.

– Ez szándékos volt, igaz? Már nagyon jól ismerlek!

– Köszi! – vigyorgott Zorgó.

S azután megint mindketten elkezdtek nevetni.

Ahogy ezen a rég kitaposott ösvényen közeledtek az erdősáv felé, a távolban már látható volt az ódon kőajtó, amit az itteniek az Erdő bejáratának neveztek. Már senki sem emlékezett rá biztosan, hogy mióta állt itt ez a kapu, a mondák szerint még a régi, egységes korokból maradt fenn a szétválás előtt. A kőajtó körülbelül 16 láb magas

volt, de nem volt túl díszes. Pontosan a bejárat felett állt kőbe vésve egy ősi motívum, amin egy lombozatát és gyökérzetét is ábrázoló fa volt látható. A kapunak komoly jelentősége volt, se kerítés, se zár nem volt rajta, bárki szabadon járhatott át rajta. Nem azért volt ott, hogy korlátozzon, hanem, hogy lehetőséget biztosítson és utat mutasson. Boncor és Zorgó izgalommal léptek át rajta, előttük egy alagút kezdett kirajzolódni. De ez a vájat nem a föld alatt vezetett, hanem az erdőn keresztül, ahol a fák lombjai sűrű alagutat képeztek a kanyargó út felett. Az öreg fák között járva hihetetlen nagy nyugodtságot és biztonságot éreztek. Közeledtek az otthonuk felé!

Lassan feltűnt egy-egy függőház a közeledő fákon, majd egyre sűrűbben, ezzel együtt a két manó szíve is egyre hevesebben kezdett el verni.

– Közeledünk Bokroshátra, úgy izgulok! – mondta Zorgó.

– Én is! – mosolygott Boncor.

A terebélyesebb fákon általában egy házikó, de az igazán nagy fákon akár több, lépcsőszerűen elhelyezkedő ház is volt, ezeket nevezték társas fáknak. Voltak olyan házak is, amik vékonyabb facsoportokat alkotva húzódtak a kacskaringós erdei út mellett. A házak szerkezete fából, a tető pedig hosszú, fonott, pelyhes növényszálakból állt, első pillanatban inkább tetszett óriási fészeknek, mint lakhelynek. A fészeklakok követték a fák alakját, beleolvadva így a természetes környezetbe.

Ahogy beljebb haladtak a faluban, itt-ott a házakból kukucskáló fejek tűntek fel, s köszöntek a két barátnak.

– Üdvözöllek benneteket itthon!

– Isten hozott, örülök, hogy megjöttetek!

– Zorgó, Boncor, nagy öröm, hogy újra találkozunk!

De volt olyan is, aki úgy becsapta az ablakot, hogy az üveg kis híján kiugrott a helyéből, és a következőt hallották bentről:

– Ez a két bajkeverő, már csak ők hiányoztak…

A település közepén kerek tisztás jelezte a falu központját. Bokroshát pixin viszonylatban a települések között közepes méretűnek számított, körülbelül 400 lelket számlált. A tisztáson ifjoncok játszottak és o’rganoztak, hiszen minden fiatal pixin nagyon szeretett o’rganozni.

Igen ám, de mi is az o’rgan? Ezt nem könnyű elmagyarázni és lefordítani nektek, ugyanis ez nem csak egy szó, hanem sok mindent jelent a manók nyelvhasználatában. Lehet, hogy kis túlzással nevezhetnénk úgy, hogy o’rgan vagy tanulás, de hívhatnánk úgy is, hogy o’rgan, azaz iskola, de az igazság az, hogy ennél sokkal összetettebb jelentéssel bír. Nem csak azt jelentette, hogy valamit megismertél és megtanultál, hanem ezt be is kellett gyakorolni, majd művelni. Olyan tudás, amivel megérted és el is sajátítod a dolgok lényegét. A pixinek mondani is szokták, hogy nem csak a fejeddel, hanem a szíveddel és a kezeddel is értened kell.

Így enyhe túlzással kijelenthetjük, hogy az erdei manóknak is volt iskolájuk, nevezhetnénk akár oktatási intézménynek is, de mint azt látni fogjátok, nagyon különböztek a mi fogalmainktól ezen a területen.

Azzal kezdeném, hogy az o’rgan iskolában is voltak tantárgyak, de azok teljesen mások, mint az általunk ismert és megszokott tárgyak. Példának okáért volt olyan tárgy, amit élményórának hívtak. Olykor a kis növendékek hosszú, több hetes kirándulásokat tettek az ország különböző pontjaira, olykor pedig más nemzetségeket látogattak tapasztalat- és élményszerzés céljából. Az is alapvető különbség volt, hogy nem volt meghatározott, kőbevésett tananyaga a mestereknek

– mivel így hívták a pixinek a saját tanítóikat –, ezért mindig megvolt a szabadságuk, hogy megváltoztassák és a körülményekhez alakítsák a tananyagot. Ez azt eredményezte, hogy nem volt két egyforma óra, és ezekből időnként szórakoztató és érdekes dolgok kerekedtek. Hallottam egy történetet, amikor egy semmi óra után eltűntek a gyerekek, és egy hét múlva kerültek elő. „Véletlenül“ kinyitottak valamilyen varázslatos folyosót (a véletlen szónál kacsintottam egyet, ha nem vettétek volna észre), átléptek rajta, majd egy hét múlva tűntek fel pontosan ugyanazon a helyen, ahonnan elindultak. Egészen „véletlenül“ (és itt ismételten kacsintottam) teljesen kikerülték a vizsgaidőszakot, ami éppen azon a héten volt esedékes.

Apropó, a semmi óra az egyik legkedveltebb tantárgy volt az o’rgan iskolában. A gyerkőcök tananyaga abból állt, hogy minden alkalommal

SEMMIT kellett nekik csinálni, az volt a feladat, hogy azt tehettek,