BETTER THAN REVENGE © 2024 by Kasie West

All rights reserved

Text copyright © 2024 by Kasie West

Cover art copyright © 2024 by Jess Miller

Hungarian translation art copyright © Hartinger Emese

Fordította: Hartinger Emese

Fordítás © Hartinger Emese, 2025

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft.

imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja. 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: Rácz Julianna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-584-692-4

Taylor Swiftnek, akinek zenéjétől és dalszövegeitől évek óta pezseg a képzeletem, a szívem pedig szárnyal. Nagyon inspiráló vagy!

Ez egy fikciós regény. A nevek, szereplők, helyszínek és események a szerző képzeletének szüleményei, vagy fiktívek. Bármilyen hasonlóság valóságos élő vagy halott személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

A Közép-Kaliforniai partvidék köde kapaszkodott a dombokba azon a márciusi reggelen, ezért magamra kaptam egy flanelinget és sapkát még mielőtt elindultam otthonról. A ködöt rossz előjelnek is vehettem volna, de a bennem feszülő ideges energiától mit sem törődtem vele. Előttem ketten, mögöttem heten álltak a gimnáziumunk hangstúdiója – egy kis épület a porta közelében – előtt, és vártunk a meghallgatásra.

Levettem a sapkámat, és zsebre dugtam. Ava két lépéssel előttem gyakorolt, némán tátogta a szavakat. Csendben átnéztem a szövegemet a telefonomon.

Meglepetésemre két kar fonódott a derekam köré. Sikoltva kaptam fel a fejem, mire Jensen mosolygós arca fogadott.

– Szia, pasim – mondtam viccesen, és hátammal belesimultam az ölelésébe. – Jöttél szerencsét kívánni, és hogy megnyugtass kicsit?

A focimezét viselte. Bár a futballszezon már régen véget ért, aznap mégis összegyűltek, hogy gyakoroljanak kicsit.

– Szia, bébi – köszönt, és végignézett a stúdió zárt ajtaja előtt kígyózó soron. – Elérkezett, mi? Az igazság pillanata.

– El.

Mély levegőt vettem. Végre eljött az idő. Csak végzősök lehettek az iskola podcastjának házigazdái, és ők voltak felelősek a meghallgatásokért is. Elsős korom óta erre vártam. Két és fél éven keresztül tanultam a műsorvezetői különórán hangfalakról, hangszigetelésről, reklámról és kreatív átvezetésekről. A legforróbb témákról és az interjúkészítésről. Mindezt azért, hogy erre a pillanatra felkészüljek.

– Sikerült befejezned a műsorötletes ajánló izédet?

Felemeltem a telefont, amin a jegyzet alkalmazás volt nyitva.

– Úgy döntöttem, hogy a diákok bemutatását választom.

Ez a meghallgatás nem csupán arról szólt, hogy kiderüljön, stresszhelyzetben mennyire tudunk mikrofon előtt beszélni, hanem arról is, hogy milyen kreatív ötletekkel és témákkal tudunk hozzájárulni a csapat munkájához. Az egyik ötletem az volt, hogy minden héten interjút készítek egy diákkal, hogy jobban megismerjük azokat, akikkel együtt járunk suliba.

– Tényleg? – kérdezte.

– Nem tetszik?

Előző este vele gyakoroltam a házi stúdiómban. Bólogatott, nevetett és tapsolt, pont, mint a tökéletes barát mintapéldánya.

– De, nagyon. De a heti feladványos ötlet is jó volt.

Ez arról szólt, hogy egy rövid, de nehéz fejtörőt vagy rejtvényt dobunk be minden hét elején, és az első diák, aki megoldja és leadja nekünk a helyes választ, díjat vagy pluszpontot, vagy valami ilyesmit nyer. Tetszett ez az ötlet is, de nem éreztem azt, hogy annyival jobb hellyé tenné a gimit, mint az, ha megismernénk a körülöttünk lévő emberek történeteit – márpedig ez fontos volt számomra.

– Igen, ezek között vacilláltam. Szerinted a másik jobb lenne? – kérdeztem igyekezve, hogy ne hagyjam befolyásolni magam most az utolsó pillanatban.

– Nem, az interjú ötlete nagyszerű. – A szeme a fejem tetejére tévedt, majd kinyúlt, hogy végigsimítson hosszú, világosbarna hajamon. Enyhén hullámos volt, ezért mindig szöszös lett, ha túl párássá vált a levegő.

– Sapkában jöttem – magyaráztam, miközben én is próbáltam lesimítani a hajamat. – És nem igazság, hogy jobban látod a fejem búbját, mint a többiek.

Elég magas voltam, de Jensen még nálam is magasabb.

Elmosolyodott, és homlokon csókolt.

– Csinos vagy.

– Köszi. – Leráztam a kezemet, ahogy előrébb lépett a sor.

Lincoln kissé sápadt arccal lépett ki az épületből.

– Milyen volt? – kérdeztem. Mindenkit ismertem itt. Az elmúlt pár évet együtt csináltuk végig. Persze most egymás vetélytársai voltunk, de mindig is tudtuk, hogy ez lesz. Csak két embert választanak ki a podcast műsorvezetőjének, én pedig nagyon szerettem volna köztük lenni. Nemcsak a tapasztalat miatt, hanem azért is, mert közvetlenül egy gyakornoki helyhez is juttathatott a helyi főiskolán.

– Durva – mondta Lincoln. – Többször is belebakiztam.

Ez volt az én legnagyobb félelmem is. Hogy dadogni fogok és túl sok töltelékszót használok. Nincs lehetőségem utólag megvágni a felvételt, mint egy rendes podcastnál.

– Biztos jobb voltál, mint amilyennek érzed – mondtam neki, és talán magamnak is.

Lincoln felmutatta a keresztbe font mutató- és középső ujját, majd továbbállt.

– Sok szerencsét, Finley! – kiáltotta hátrafelé.

– Köszi! – válaszoltam.

Ava, aki már az első volt előttem, idegesen nézett rám. Megfogtam a kezét.

– Menni fog!

Felnézett Jensenre, majd szeme a futballmezére siklott.

– Te vagy a rúgó, igaz?

– Igen. Jövőre pedig én leszek a kezdő – vágta rá büszkén, és az arca felragyogott, amikor kimondta a szavakat. Három szezonon keresztül tartalék volt, csak az előző szezon utolsó meccsén játszhatott, mert Theo, a kezdőjátékos lesérült. Theo júniusban végre leérettségizik. Aminek nagyon örültem. Theo arrogáns volt, sosem segített, és állandóan kritizálta Jensen képességeit az egész csapat előtt. Egy bunkó barom, szóval nélküle sokkal jobb lesz a következő év. Egy csapatban játszottak; nem értettem, miért akarja állandóan lerombolni Jensen önbizalmát.

– És mit gondolsz a leendő kezdőpozíciódról? – kérdeztem, és úgy tettem, mintha mikrofont tartanék elé.

Szemforgatva tolta el a kezemet. Nem szerette, ha riportert játszottam, főleg, ha mások előtt.

– Te is fociztál régebben, nem? – nézett rám Ava. – Mindketten szerettek dolgokat rugdosni.

– Fenekeket. Mindketten szívesen szétrúgjuk bárkiét – viccelődtem.

– Finley – szólt rám Jensen feddőn, halkan.

– Bocsi – feleltem, bár szerintem vicces volt.

Régebben védő voltam a lány futballcsapatban, de túl sok időt vett el attól, amit igazán szerettem: a podcastoktól. Ezzel akartam foglalkozni hivatásszerűen, ezért a másodikos év végén abbahagytam a focit, hogy csak erre koncentrálhassak. Ráadásul a szüleimnek is többet kellett segítenem otthon.

– Valószínűleg most már öt méterre sem tudnám elrúgni a labdát, még ha az életem múlna is rajta.

Jensen felnevetett.

– Bárki el tud rúgni öt méterre egy focilabdát, szivi! Az nem olyan nagy táv. Meg amúgy is, egy focilabda gyakorlatilag magától gurul – kacsintott rám.

– Ja, persze, elfelejtettem, hogy a tojáslabdát sokkal nehezebb elrúgni – vágtam vissza ironikusan.

– Az is! Már csak a formája miatt is…

Felemeltem a kezemet, hogy félbeszakítsam.

– Vettem, vettem. Nagymenő vagy.

Átkarolt és magához húzott.

– Próbálkozom.

Az ajtó kinyílt, Lisa lépett ki rajta.

– Na, én jövök – mondta Ava.

Erre az ajtóra meredtem.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Jensen.

– Fáj a gyomrom. – Átöleltem a derekát, az arcomat pedig a mellkasára hajtottam. Bár az elmúlt években erre készültem, a tudatom mélyén mégis ott motoszkált egy gondolat, hogy még mindig nem vagyok elég jó.

Jensen hosszú percekig tartott a karjában, miközben a vörösre festett ajtó zsanérjai mellett húzódó rozsdafoltokat bámultam.

– Tudtad, hogy Marcos tud zsonglőrködni? – próbáltam másra terelni a figyelmemet.

– Honnan veszed? – kérdezte.

– Miközben az műsortervhez gyűjtöttem infókat, megkérdeztem pár osztálytársamat, van-e valamilyen rejtett tehetségük. – Ezért is szerettem annyira ezt az ötletet. Mindenféle embereket ismerhettem meg általa.

– Klassz – felelte.

– Téged is meghívhatnálak vendégként. Mármint egy igazi interjúra – mondtam, ismét a láthatatlan mikrofonomat lóbálva. – Nem csak ilyen kamura. Beszélgethetnénk arról, milyen érzés kezdőrúgónak lenni, és milyen volt éveken át várni a lehetőségre.

– Senki sem kíváncsi a nyavalygásomra – mondta.

– Mindenki szereti azokat a hősöket, akik lehetetlen helyzetből indulnak, Jensen.

– Talán.

Az ajtó nyikordulva kinyílt, én pedig felsikkantottam.

– Milyen ideges vagy – nevetett Jensen.

– Egy szerencsét hozó csók?

Magához húzott és szenvedélyesen megcsókolt, ott mindenki előtt, amitől kissé megszédültem. Kipirult arccal botladoztam be a stúdióba.

A prezentációm szuperül sikerült. Tényleg jól. Meleg hangon, simán beszéltem, sőt még egy spontán poént is bedobtam. Az átkötéseim tökéletesek voltak, és amikor végül mosolyogva felálltam a végzős interjúztatók és Mr. Whitley, a műsorkészítő tanárunk előtt, egészen magabiztosnak éreztem magam.

Kiléptem a folyosóra, ahol Jensen még mindig a sor legelején álldogált. Meglepett, hogy ott találom, hiszen már tíz perce elkezdődött az első óra.

– Nem kellett volna megvárnod – mondtam, bár kedves volt tőle.

Fürkészve nézett rám.

– Hogy ment?

– Remekül!

A szemöldöke lefelé szaladt, én pedig furcsamód úgy éreztem, mintha csalódott volna a válaszomban. Kinyújtottam a kezem, hogy elhúzzam onnan, és elmesélhessem neki az egészet, majd próbáljak túlélni ebédig anélkül, hogy beleőrülnék.

– Igazából – mutatott az ajtóra, és nem fogta meg a felé nyújtott kezem –, úgy gondoltam, hogy én is megpróbálom.

– Mi van? – kérdeztem, és a szívem hirtelen nagyot dobbant. Mintha előbb értette volna meg, mint az agyam. Teljesen összezavarodtam.

Jensen nem magyarázkodott, csak belépett a terembe, majd hátranézve egy apró mosolyt küldött felém.

Mason, aki utána következett a sorban, a csukott ajtóra mutatott.

– Ez simán beelőzött.