Philip Pullman korábbi trilógiája,
amely e kötet cselekménye után tíz évvel játszódik:

ÉSZAKI FÉNY

1. AZ ARANY IRÁNYTŰ

2. A TITOKZATOS KÉS

3. A BOROSTYÁN LÁTCSŐ

A mű eredeti címe

Philip Pullman

The Book of Dust

La Belle Sauvage

Fordította: Borbás Mária

Fedélterv: Cserny Timi Pookoah

Fedéltipográfia: Csigás Gábor

Kontrollszerkesztő: Uzseka Norbert

Copyright © 2017 by Philip Pullman

Illusztrációk © 2017 by Chris Wormell

Hungarian translation © Borbás Mária, 2017

Fedél copyright © Cserny Timi Pookoah, 2017

Magyar kiadás © Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-067-8

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

A PISZTRÁNG

ELSŐ FEJEZET

A teraszos szoba

MÁSODIK FEJEZET

A makk

HARMADIK FEJEZET

Lyra

NEGYEDIK FEJEZET

Uppsala

ÖTÖDIK FEJEZET

A tudós

HATODIK FEJEZET

Fényes gallyak

HETEDIK FEJEZET

Idő előtt

NYOLCADIK FEJEZET

Szent Alexander Szövetsége

KILENCEDIK FEJEZET

Visszafelé

TIZEDIK FEJEZET

Lord Asriel

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Három lábon

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Alice megszólal

TIZENHARMADIK FEJEZET

A bolognai műszer

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Hölgy, majommal

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A pajta

MÁSODIK RÉSZ

AZ ÁRVÍZ

TIZENHATODIK FEJEZET

A gyógyszertár

TIZENHETEDIK FEJEZET

A Remete Tornya

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Lord Gyilkos

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A vadorzó

HUSZADIK FEJEZET

A Szent Engedelmesség Nővérei

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Az elvarázsolt sziget

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Gyanta

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Ősiség

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

A mauzóleum

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Nyugodt horgonykötél

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Jude-nak

A világ őrültebb és több is, mint hisszük,

Megrögzötten sokarcú…

LOUIS MACNEICE: HÓ

(Mesterházi Mónika fordítása)

ELSŐ RÉSZ

A PISZTRÁNG

ELSŐ FEJEZET

A teraszos szoba

Oxford központjától három mérföldnyire a Temze folyón, bizonyos távolságra onnan, ahol a nagy kollégiumok, a Jordan, a Gabriel, a Balliol és kéttucatnyi más harcolnak elsőbbségért a csónakversenyeken, kint, hol a város már nem más, mint tornyok és csúcsok gyűjteménye a távolban, a Meadow Kikötő ködbe vesző szintje felett emelkedett Godstow kolostora, ahol a szelíd apácák végezték szent munkájukat; és a kolostorral szemközti oldalon állt a Pisztráng nevű fogadó.

Az ütött-kopott öreg kőépület terasza a folyó fölé emelkedett, ahol pávák (az egyiket Normannek hívták, a másikat Barrynek) járkáltak az iszogatók között, a legcsekélyebb tétovázás nélkül kapkodták fel a morzsákat, és nyújtogatták a nyakukat, hogy szilaj és semmitmondó rikoltást hallassanak. Az első osztályú ivóban tartózkodott az úri közönség – ha ugyan a kollégium tudósai úrinak minősíthetők. Itták a sört és szívták a pipájukat, a nyilvános ivóban matrózok meg béresek ültek a tűznél vagy célbadobással töltötték az időt, vagy éppenséggel a pultnál állva pletykáltak, vitatkoztak, olykor meg egyszerűen csak lerészegedtek. A konyhában a kocsmáros felesége főzött naponta egy jókora sertéslábat, kerekek és láncok bonyolult rendszerével forgatva a nyársat a nyitott tűz fölött, és ott tett-vett a kisinas, Malcolm Polstead is.

Malcolm a kocsmáros fia volt, egyetlen gyermek. Tizenegy esztendős, érdeklődő, barátságos természet, a teste tömzsi, a haja rőt. A mérföldnyire fekvő Ulvercote elemi iskolájába járt, akadt jó néhány barátja, de akkor volt a legboldogabb, ha Asta daimónjával játszott a kenujában, amelyre ő festette a La Belle Sauvage nevet. Egy tréfás kedvű ismerőse szórakoztatónak vélte, ha a Belle-t átfesti Debellára, és Malcolm háromszor is kijavította, míg el nem vesztette a türelmét, és a tréfás kedvű ismerőst a folyóba lökte, de végül békét kötöttek.

Akárcsak minden fogadós gyermeke, Malcolm is dolgozott a fogadóban: tányérokat, poharakat mosogatott, és kihordta a kiürült edényt. Természetesnek találta a munkát, életét csak egy Alice nevű lány keserítette meg, aki segített a mosogatásnál. A hosszúra nőtt, vézna, tizenötéves-forma Alice idétlen lófarokba fogta egyenetlen fekete haját, és homlokán, szája körül már az elégedetlenség ráncai gyűltek. Alighogy megérkezett, első dolga volt Malcolmmal gúnyolódni: – Aztán van-e barátnőd, Malcolm, jársz-e már valakivel? Kivel mulattál tegnap este? Megcsókoltad-e? Hát te kaptál-e már valakitől csókot?

Malcolm egy darabig eleresztette az ilyesmit a füle mellett, de végül Asta rávetette magát a sovány csóka-daimónra, betaszította a mosogatólébe, és addig marta-harapta a csuromvizes teremtményt, míg Alice kegyelemért nem rimánkodott. Keservesen panaszkodott is Malcolm anyjának, aki így válaszolt: – Úgy kell neked. Én aztán nem sajnállak. Tartsd meg magadnak a rossznyelvű megjegyzéseidet.

Attól fogva Alice így is tett. Malcolmmal mintha észre se vennék egymást, Malcolm kirakta a szárítóra a poharakat, Alice elmosta, Malcolm eltörölte, és egy árva szó, egy pillantás, egy árva gondolat nélkül visszavitte az ivóba.

Pedig élvezetét lelte a fogadó életében. Kivált az elcsípett beszélgetéseket élvezte, vonatkozzanak bár a Folyami Hatóság gazságaira, a Kormány tehetetlen ostobaságára vagy éppenséggel filozofikus témára, hogy vajon a csillagok egykorúak-e a Földdel.

Az ilyenfajta beszélgetés olykor annyira érdekelte Malcolmot, hogy a jó nagy kupac üres poharat otthagyta az asztalon, és maga is bekapcsolódott, bár eleinte csak hegyezte a fülét. A tudósok meg a vendégek jó néhánya előtt nem volt ismeretlen, borravalót is kapott jócskán, de céljai között sohasem szerepelt a meggazdagodás. Ha borravalót kapott, a szerencse nagylelkűségének tulajdonította, és általában is szerencsésnek tartotta magát, aminek nagyobb korában sem látta kárát. Ha olyan fajta fiú lett volna, akit gúnynévvel ruháznak fel, kétségtelenül a „professzor” elnevezés ragadt volna rá – csakhogy nem olyan fajta fiú volt. Aki észrevette, kedvelte, de nemigen vették észre, és kárt ez sem tett benne.

Malcolm másik érdekterülete éppen a fogadó mellett futó híd túloldalán feküdt, a Szent Rozamunda apátság zöld mezei, takaros gyümölcsöse és konyhakertje között. Az apácák jórészt önellátók voltak, zöldséget, gyümölcsöt termeltek, méheket tartottak, jócskán megkérték az árát az általuk varrott szép ruhaholminak – de néhanapján akadt valami elintéznivaló egy kéznél levő fiú számára, vagy éppenséggel a létrát kellett megjavítani Taphouse úr, az idős ácsmester felügyeletével, vagy halat hozni a folyó mentén fekvő Medley tóból. A La Belle Sauvage gyakran állt a jó apácák szolgálatára; Malcolm nemegyszer szállította Benedicta nővért a folyón a Királyi Postaszolgálat léghajóállomására, stólák, püspöki palástok vagy miseruhák értékes rakományával London püspökéhez, aki láthatólag jócskán elhordta öltözékét, mert szokatlanul sűrűn cserélgette. Malcolm sokat tanult e kényelmes utazások során.

– Hogy tudja ilyen takarosan csomagolni eztet a holmit, Benedicta nővér? – kérdezte egy alkalommal.

– Ezt a holmit – szólt Benedicta nővér.

– Ezt a holmit. Hogyan sikeredik?

– Sikerül, Malcolm.

Egyremegy, vélte Malcolm. Mindennapjaik része volt az ilyesfajta játék.

– Gondoltam, siker az siker.

– Attól függ, azt akarod-e, hogy a takarosság a csomag átkötésének módját módosítsa, vagy magát a csomagot, mihelyt átkötöttük.

– Igazából mindegy – mondta erre Malcolm. – Én csak arra vagyok kíváncsi, hogyan csinálja őtet. Őt.

– Legközelebb, ha lesz átkötni való csomagom, megmutatom – ígérte Benedicta nővér, és meg is tette.

Malcolm csodálta az apácákat jó modorukért, csodálta, ahogyan a gyümölcsfáikat léckorlát mellé ültették a gyümölcsös napsütötte fala mentén, ahogy finoman éneklik az egyházi dallamokat, a sokaknak tett apró szívességekért. Élvezte, hogy beszélgethet velük vallási dolgokról.

– A Bibliában – szólt egy alkalommal, amikor az idős Fenella nővérnek segédkezett a szellős konyhában –, ugye, az áll, hogy Isten hat nap alatt teremtette a világot?

– Az bizony – válaszolt Fenella, miközben a tésztát gyúrta.

– Hát akkor honnan van az a mindenféle lelet, ami több millió éves?

– Ó, hát tudod, akkoriban sokkal hosszabbak voltak a napok – mondta a jó nővér. – Felmetélted már a rebarbarát? Nézd csak, hamarabb elkészülök, mint te!

– Miért ezzel a késsel metéljük a reabarbarát, nem a régivel? A régi élesebb.

– Az oxálsav miatt – válaszolt Fenella nővér, és a tésztát tepsibe nyomkodta. – Rebarbarához jobb a rozsdamentes acél. Add ide a cukrot, légy szíves.

– Oxálsav – ízlelgette nagy gusztussal a szót Malcolm. – Mi az a kazula, nővér?

– Olyan palástféle. Papok viselik a miseing fölött.

– A nővér miért nem varr, mint a többiek?

Fenella nővér mókus-daimónja egy közeli szék támláján üldögélve elsuttogott egy kis „Ejnye-ejnyé”-t.

– Mindannyian azt műveljük, amire a legalkalmasabbak vagyunk – válaszolt az apáca. – Sosem tudtam valami szépen hímezni… nézd csak a vastag ujjaimat! De a nővérek szerint jók a süteményeim.

– Nekem is ízlik a süteménye – mondta Malcolm.

– Köszönöm, kedves.

– Majdnem olyan jó, mint az anyukámé. Az anyukámé vastagabb, mint a nővéré. A nővér biztos jobban kinyújtsa.

– Kinyújtja.

Az apátság konyháján semmi sem ment veszendőbe. Miután Fenella nővér megformázta a rebarbarasüteményt, a maradék tésztadarabkákból kacska kereszteket, pálmaleveleket vagy halacskákat formált, kibélelte ribizlivel, megszórta egy kis cukorral, és külön tepsiben megsütötte. Mindegyik darabnak volt vallásos jelentősége, de Fenella nővér („Az én idétlen, kövér ujjaim!”) nemigen tudta különbözőre formálni mindegyiket. Malcolm ügyesebb volt, de legelőször is alaposan meg kellett mosnia a kezét.

– Ezeket ki eszi meg, nővér? – tudakolta.

– Ó, a végén elfogy valamennyi. Némelyik látogató szívesen majszolgat valamit a teája mellé.

Az apátság ott állt, ahol az út keresztezte a folyót, minden fajta utasember szívesen időzött ott, és nemegyszer szállóvendég is akadt. Akárcsak a Pisztrángban, ahol általában két-három vendég töltötte az éjszakát, a reggelijüket Malcolm szolgálta fel, de ezek a vendégek többnyire halászok voltak vagy vándor kalmárok, ahogy édesapja mondta – nyers dohányt, edényt, mezőgazdasági szerszámokat árultak. Az apátság vendégei magasabb körökből származtak: urak, hölgyek, olykor éppenséggel püspökök vagy alacsonyabb rangú papok – olyan, előkelőbb körökbe tartozó emberek, akiknek nem volt kapcsolata a városbeli kollégiumokkal, tehát nem is számíthattak a vendégszeretetükre. Egyszer éppenséggel egy hercegnő szállt meg hat hétre, de Malcolm vagy kétszer ha látta. A hercegnőt büntetésből küldték oda. Menyét-daimónja ádázul sziszegett mindenkire.

Malcolm ezeknek a vendégeknek az esetén is kisegített: törődött a lovaikkal, tisztította a lábbelijüket, üzeneteket hozott-vitt, és olykor borravaló ütötte a markát. A pénz a hálószobájában álló bádogrozmár gyomrába vándorolt. Ha az ember megnyomja a rozmár farkát, kinyílik a szája; a pénzt az agyarai közé kell tenni, ám ez egyik letörött, úgy kellett visszaragasztani. Malcolm nem tudta, mennyi a pénze, de a rozmár elég súlyos volt. Ha elegendő lesz, gondolta, talán majd vásárol egy puskát, bár apja aligha engedné, úgyhogy elhatározta, kivárja a lehetőséget. Közben pedig, ha szegények, ha gazdagok, az utasemberek kívánságait teljesíti.

Nincs még egy hely, gondolta Malcolm, ahol az ember annyit tanulhatna a világról, mint a folyónak ebben az aprócska kanyarulatában, egyik partján a fogadóval, a másikon a kolostorral. Majd ha megnő, gondolta, édesapjának segít a söntésben, mire pedig a szülei megöregednek, ő lép a helyükbe. Megelégedésére szolgált a gondolat. A Pisztrángot könnyebb lesz vezetni, mint sok más fogadót, hiszen nagy emberek útjába esik, gyakran van mód elbeszélgetni tudósokkal, fontos emberekkel. Csakhogy Malcolm vágyai valójában sokkal magasabbra törtek. Maga is tudós szeretett volna lenni, talán csillagász vagy kísérleti teológus, aki nagy felfedezéseket tehet a dolgok legmélyebb természetéről. No, és ha egy filozófusnak lehetne a tanonca – az lenne csak nagyszerű! De persze ez aligha volt lehetséges; az ulvercote-i általános iskola iparospályára készítette fel a növendékeit, legfeljebb írnokságra, mire kibocsátotta őket tizennégy évesen a nagyvilágba. Malcolm ismeretei szerint egy értelmes fiúnak, az egy szál kenujával, nem adódott lehetősége a tudóskodásra.

Tél derekán egy nap különös látogatók érkeztek a Pisztrángba. Három férfi jött anbár-autón, és egyenesen a teraszos szobába tartott, a fogadó legkisebb étkezőjébe, amely a teraszra, a folyóra, és a túlparti szerzetházra néz. A szoba a folyosó végén nyílik, se télen, se nyáron nemigen használják – kicsik az ablakai, és a neve ellenére nem nyílik a teraszra.

Malcolm hamar végzett a kevés házi feladattal (mértan), bekapott egy falás bélszínt meg yorkshire-i pudingot, és éppen utánuk küldött egy sült almát sodóval, amikor az édesapja lehívta a söntésbe.

– Eredj, nézd meg, mit kívánnak az urak a teraszos szobában – mondta. – Alighanem idegenek, nem tudják, hogy italt a pultnál is kaphatnak. Jobban esik, ha a pincért szólíthatják.

Malcolm örült a feladatnak. Lement a kis helyiségbe, ahol három úriemberre bukkant (egy pillantással felmérte, hogy annak minősíthetők), akik az ablaknál álltak, és lehajoltak, hogy jobban kilássanak.

– Mit hozhatok az uraknak? – kérdezte Malcolm. Felé fordultak; kettejük vörösbort kért, a harmadik rumot. Malcolm térült-fordult, hozta az italokat, az urak pedig megkérdezték, vacsorát is kaphatnak-e és ha igen, mit ajánlhat a fogadó.

– Marhasültet, uram, ami nagyon jó ám! Tudom, mert épp az imént kóstoltam!

– Ah, le patron mange ici,{1} hm? – tudakolta az urak legidősebbike, ahogy a kis asztal köré húzták a széküket. Daimónja, csinos fekete-fehér makimajom, nyugodtan ült a vállán.

– Itt lakom, uram, a gazda az édesapám – mondta Malcolm –, és anyám a szakácsné.

– Mi a neved? – kérdezte a legsoványabb látogató, tudósforma, ősz hajú férfi, akinek egy zöldike volt a daimónja.

– Malcolm Polstead, uram.

– Mi az a hely ott, a folyó túlpartján, Malcolm? – kérdezte a harmadik férfi. Nagy, fekete szeme volt és fekete bajusza. Daimónja, akármi volt is, a lábánál hevert összegömbölyödve.

Addigra természetesen már besötétedett; a folyó túlpartján mást sem láthattak, csak a kápolna festett üvegablakát meg a portásfülkében állandóan égő lámpa fényét.

– Az ott a rendház, uram. Szent Rozamunda rendjének apácáié.

– És vajon ki volt Szent Rozamunda?

– Azt, kérem, én nem kérdeztem soha. De ott van a képe színes üvegből, egy olyan nagy rózsán áll. Gondolom, arról kapta a nevét. Majd megkérdezem Benedicta nővért.

– Ó, tehát jól ismered őket?

– Naponta beszélgetünk, uram, úgyszólván. Apróbb munkákat végzek a kolostor körül, elintézek ezt-azt, ilyesmit.

– És ezeknek a nővéreknek soha sincs látogatója? – kérdezte a legidősebb férfi.

– De van, uram, elég gyakran. Mindenféle ember. Nem szeretnék alkalmatlankodni, uram, de olyan hideg van idebent! Nem akarnák, hogy begyújtsak? Hacsak nem jönnének át a söntésbe. Ott jó meleg van.

– Nem, itt maradunk, Malcolm, köszönöm, de az igazán jó lenne, ha begyújtanál. Rajta!

Malcolm gyufát gyújtott, és a tűz azonnal lángra kapott. Apja nagy mestere volt a tűzgyújtásnak, Malcolm gyakran figyelte. Volt annyi hasáb, hogy egész este kitartson, ha az urak itt maradnának.

– Sok a vendég ma este? – kérdezte a fekete szemű férfi.

– Úgy egy tucatnyi, uram. Mint rendesen.

– Helyes – szólt a legidősebb férfi. – Nos, hozz hát abból a sültből.

– Elébb talán egy kis levest, uram? Paszternáklevesünk van ma este.

– Jól van, miért is ne? Levest mindnyájunknak, utána meg hozhatod azt a híres marhasültet. És még egy palackkal ebből a vörösborból.

Malcolm nem gondolta, hogy a marhasült valóban híres, ez csak amolyan szólás lehetett. Kiment evőeszközért, és megmondta a konyhában édesanyjának, hogy mit rendeltek a vendégek.

Asta, sármány alakjában, Malcolm fülébe suttogott: – Már tudtak az apácákról.

– Akkor miért kérdeztek? – suttogott vissza Malcolm.

– Próbára tettek, hogy vajon igazat mondunk-e.

– Ugyan mit akarhatnak?

– Nem néznek ki tudósnak.

– De, egy kicsit talán mégis.

– Inkább politikusnak látszanak – erősködött Asta.

– Azt meg honnan tudod, milyennek látszanak a politikusok?

– Megérzem.

Malcolm nem vitatkozott, ki kellett szolgálnia a vendégeket. Sürgött-forgott, és egyébként is hitt Asta megérzéseinek. Neki ritkán volt ilyesféle érzése emberekről – ha kedvesek voltak hozzá, kedvelte őket, de a daimónja megérzései már nemegyszer bizonyultak megbízhatónak. Persze ő meg Asta egyetlen lény, tehát a megérzései az övéi is, épp annyira, mint ahogy az ő érzéseit Asta is tapasztalja.

Maga Malcolm édesapja hozta be és szolgálta fel az ételt a három vendégnek, nyitotta ki a borosüvegeket. Malcolm még nem tudott három, forró tányért vinni egyszerre. Amikor Polstead úr visszatért a pulthoz, egy ujjal intett Malcolmnak, aztán a fülébe súgott: – Mit mondtak neked azok az urak?

– A kolostorról kérdeztek.

– Megint beszélni akarnak veled. Azt mondták, nyílt eszű gyerek vagy. Viselkedj rendesen. Tudod, kik ezek az urak?

Malcolm nagyra nyitotta a szemét, és megrázta a fejét.

– Az öregúr Lord Nugent. Valamikor ő volt Anglia lordkancellárja.

– Honnan tudja édesapám?

– Ráismertem, láttam a képét az újságban. No, eredj. Ha kérdeznek, válaszolj.

Malcolm végigsietett a folyosón, Asta pedig a fülébe suttogott:

– Látod? Kinek van igaza? Anglia lordkancellárja, nem semmi!

A férfiak jóízűen fogyasztották a marhasültet – Malcolm édesanyja mindegyikükét megtoldotta egy szelettel –, és halkan beszélgettek, de amint Malcolm belépett, elhallgattak.

– Nem kívánnának még egy lámpát az urak? – kérdezte Malcolm. – Behozhatom a naftalámpát, ha akarják.

– Egy pillanat, Malcolm. Remek ötlet – mondta az a férfi, aki valójában lordkancellár volt. – De mondd csak, hány éves vagy?

– Tizenegy, uram.

Talán „mylordot” kellett volna mondania, de Anglia egykori lordkancellárja láthatólag az „uram”-mal is beérte. Talán inkognitóban utazik, és nyilván nem szeretné, ha megadnák a valódi rangját.

– És hova jársz iskolába?

– Az ulvercote-i általánosba, uram, éppen szemközt Port Meadow-val.

– No és vajon mi lesz belőled, mire elvégzed az iskolát?

– Alighanem kocsmáros leszek, mint az édesapám, uram.

– Szerintem roppant érdekes foglalkozás.

– Szerintem is, uram.

– Mindenféle-fajta ember látogat ide, igaz?

– Úgy bizony, uram. Az egyetemről is járnak ide tudósok, meg odaátról a hajósok.

– Sok mindenfélét láttok, igaz?

– Bizony, uram.

– A vízi forgalmat, meg mindent.

– Többnyire a Csatornán érdekes a forgalom, uram. Gyptusok csónakjai közlekednek fel-alá, júliusban meg zajlik a Lóvásár, olyankor tele a Csatorna csónakokkal és utazókkal.

– A Lóvásár… Gyptusok, igaz?

– Jönnek bizony mindenünnen, adják-veszik a lovakat.

– No és az apácák a kolostorból… Ugyan miből élnek? Talán illatszert készítenek?

– Sok zöldséget termelnek – magyarázta Malcolm. – Édesanyám mindig a kolostorban veszi a zöldséget meg a gyümölcsöt. És a mézet. Ja, és varrják meg hímezik a papok öltözékét. Miseruhát meg ilyesmit. Szerintem jó sok pénzt kaphatnak érte. Alighanem lehet pénzük bőven, mert a Medley tóból, a folyó lenti folyásánál vásárolják a halat.

– No és ha a kolostor látogatókat kap – szólt a volt lordkancellár –, miféle emberek azok, Malcolm?

– Hát, olykor hölgyek… Fiatal hölgyek… Néha egy idős pap vagy talán püspök. Gondolom, pihenni jönnek ide.

– Pihenni?

– Benedicta nővér így mondta. Azt meséli, valamikor régen, amikor még nem voltak ilyen fogadók meg szállodák, kiváltképpen kórházak, az emberek a monostorokban meg az ilyesmiben szálltak meg, de manapság főleg papok jönnek vagy talán máshonnan való apácák, és itt lábo… lába…

– Lábadoznak – segített Lord Nugent.

– Igen, uram. Javulnak.

A vendég, aki utolsónak végzett a marhasülttel, határozott mozdulattal letette kését, villáját.

– És pillanatnyilag van-e ott valaki? – kérdezte a fekete szemű férfi.

– Nem hinném, uram. Hacsak nincsenek mindig bent a négy fal között. A látogatók inkább a kertben sétálnak, de az idő nem volt valami szép… Hozhatom az édességet, uraim?

– Mi lenne az?

– Sült alma tejsodóval. Az alma a kolostor gyümölcsöséből való.

– Nos, azt mindenképpen meg kell kóstolnunk – szólt a tudósforma férfi. – Igen, hozd csak azt a sült almát tejsodóval.

Malcolm kezdte leszedni a tányérokat és az evőeszközt.

– Itt éltél világéletedben, Malcolm? – kérdezte Lord Nugent.

– Igen, uram. Itt születtem.

– És mivel oly régóta ismered a kolostort, tudtad-e valaha, hogy egy csecsemőről gondoskodnak?

– Egy egészen kicsi gyerekről, uram?

– Igen. Van ott olyan kisgyerek, aki még nem iskolás? Vagy akár csecsemő. Tudsz ilyesmiről?

Malcolm elgondolkodott. – Nem, uram – felelte. – Urak meg hölgyek, meg papok voltak itt, de kisbaba egy se.

– Értem. Köszönöm, Malcolm.

A gyerek összeszedte a poharakat, a szárukat ügyesen az ujjai közé fogta, és sikerült mindhármat kivinni a tányérokkal együtt.

– Kisbaba? – suttogott Asta útban a konyha felé.

– Kész rejtély – szólt elégedetten Malcolm. – Talán valami árva gyerek.

– Vagy még rosszabb – mondta komoran Asta.

Malcolm a konyhapultra tette a tányérokat, szokás szerint egy pillantást se pazarolt Alice-re, és átadta a pudingra szóló rendelést.

– Édesapád úgy véli – szólt Malcolm édesanyja, miközben tálra tette az almákat –, hogy az egyik vendég volt valamikor a lordkancellár.

– Akkor adj neki szép, nagy almát – mondta Malcolm.

– És mire voltak kíváncsiak? – tudakolta édesanyja, miközben forró tejsodóval locsolta az almákat.

– Hát, csak úgy, a kolostorra.

– Be tudod vinni mindet egyszerre? Forró ám az alma.

– Igen, de nem nagyok. Megbirkózok velük, isten bizony.

– Ajánlom is. Ha leejted a Lordkoncellár almáját, máris mehetsz a dutyiba.

Malcolm ügyesen megbirkózott a tálkákkal, bármilyen forrók voltak is. Az urak ezúttal nem kérdezősködtek, csak megrendelték a kávét, Malcolm pedig bevitt nekik egy naftalámpát, majd visszament a konyhába, és tálcára tette a csészéket.

– Anya, tudsz róla, hogy a kolostorba néha vendégek jönnek? Hallottál arról, hogy egy kisbabáról gondoskodnak?

– Erre ugyan miért vagy kíváncsi?

– Hát, kérdezték. A lordkancellár meg a többiek.

– És te mit feleltél?

– Azt, hogy nem.

– Ez a jó válasz. No, most eredj, hozd a többi poharat.

A nagy terem lármája közben Asta észrevétlenül suttogott: – Meg volt lepve, mikor kérdezted. Láttam, hogy Kerin felébred és hegyezi a fülét.

Kerin Mrs. Polstead daimónja volt, komor, nyugodt borz.

– Hát, mert meglepő volt – mondta Malcolm. – Te is nyilván meglepődtél, mikor kérdezték.

– Én aztán soha. Kifürkészhetetlen vagyok.

– Jó, de azt biztos látták, hogy én meglepődöm.

– Kérdezzük meg az apácákat?

– Megtehetjük – vélte Malcolm. – Majd holnap. Nem árt, ha tudják, hogy valaki kérdezősködik felőlük.

MÁSODIK FEJEZET

A makk

Malcolm édesapja nem tévedett: Lord Nugent valóban lordkancellár volt – csakhogy egy előző kormány, a mostaninál jóval liberálisabb testület uralma alatt. Ezekben a napokban azonban a politikában a vallási hatóság és végső fokon Genf alázatos tisztelete volt az uralkodó divat. Következésképpen erősen támogatták néhány vallásos szervezet hatalmát és befolyását, míg a köztisztviselők és lelkészek, akik a világias vonalat pártolták, kiestek a hatalmasok kegyéből és másutt keresték megélhetésüket, vagy titokban munkálkodtak, dacolva a felfedeztetés állandó kockázatával.

Ilyen ember volt Thomas Nugent. A világ, a sajtó, a kormány szemében elenyésző befolyású, visszavonult ügyvéd, a tegnap embere, aki iránt megszűnt az érdeklődés. Valójában azonban egy szervezetet irányított, amely titkosszolgálathoz igen hasonlóan működött, és néhány esztendeje még a Korona biztonsági és nyomozati szolgálatának volt része. Most, Nugent irányítása alatt, tevékenységük arra szorítkozott, hogy akadályozza a vallásos hatóságok munkáját és hogy visszavonultságban, látszólag ártalmatlanul éljen. Ehhez találékonyság, bátorság és szerencse kellett. Ez ideig még nem derítették fel a munkálkodásukat. Ártatlan és félrevezető név alatt mindenfajta küldetést végeztek, veszedelmes, bonyolult, fárasztó, sőt olykor egyenesen törvénytelen tevékenységet űztek. De olyasmivel még sohasem kellett foglalkozniuk, hogy egy hat hónapos csecsemőt védjenek, nehogy azoknak a kezébe kerüljön, akik az életére törnek.

Szombaton Malcolmnak szabadnapja volt. Mihelyt végzett reggeli teendőivel a Pisztrángban, átkelhetett a hídon és bekopogtathatott a kolostorba.

Megkoccintotta a konyhaajtót, odabent pedig Fenella nővérre bukkant, aki éppen krumplit pucolt. Malcolm tudta édesanyja példájából, hogy a krumplipucolásnak van takarosabb módja is, és ha éles kés kerülne a kezébe, meg is mutathatná a jó apácának, de inkább hallgatott.

– Segíteni jöttél, Malcolm? – kérdezte a nővér.

– Ha kívánja. De igazában volna valami mondanivalóm.

– Ha akarod, megpucolhatod a karfiolt.

Malcolm megkereste a fiókban a legélesebb kést, és jó néhány karfiolról lehántotta a zöldjét a sápadt februári nap fényénél.

– Ne felejtsd el a keresztet a tövénél – figyelmeztette Fenella nővér.

Régebben elmondta Malcolmnak: a Megváltó jelölt meg minden egyes karfiolt, hogy bele ne bújhasson az ördög. Malcolm akkor nagyon megilletődött a történettől, de most már tudta, arra jó a művelet, hogy az egész karfiol rendesen megfőjön. Édesanyja magyarázta el, és figyelmeztette Malcolmot: – De nehogy aztán ellentmondj Fenella nővérnek! Jószívű idős hölgy, és ha ezt gondolja, hát föl ne bosszantsd!

Malcolmnak esze ágában sem volt, hogy felbosszantsa Fenella nővért, akihez szíve egész melegével ragaszkodott.

– No és mit akartál mesélni? – kérdezte a nővér, amikor Malcolm letelepedett a megviselt zsámolyra.

– Mit gondol, ki volt a Pisztrángban tegnap este? Három úr vacsorázott nálunk, és egyikük nem volt más, mint Lord Nugent, Anglia lordkancellárja! Mármint volt lordkancellárja. De ez még nem minden. Idepillantgattak, a kolostorra, és mondhatom, nagyon kíváncsiak voltak! Mindenfélét kérdezgettek, hogy maguk miféle apácák, hogy vannak-e vendégeik, s ha igen, mifélék, és végül megkérdezték, volt-e itt valamikor pólyás…

– Csecsemő – helyesbített Asta.

– Igen, csecsemő. Tartózkodott-e valamikor csecsemő a kolostorban.

Fenella nővér kezében megállt a vakarókés.

– Anglia lordkancellárja? – kérdezte. – Biztos vagy benne?

– Apám látta a képét az újságban, és felismerte. Magukban akartak vacsorázni, a teraszos szobában.

– Maga a lordkancellár?

– Az egykori lordkancellár. Mi a dolga a lordkancellárnak, Fenella nővér?

– Ó, nagyon magas rangú, nagyon fontos ember. Nem csodálkoznék, ha a törvénnyel volna dolga. Vagy a kormánnyal. Nagyon gőgös volt? Nagyon büszke?

– Nem. Valódi úriember, ez meglátszott rajta, de igazából kedves volt. És barátságos.

– És azt akarta tudni …?

– Hogy lakott-e valamikor kis csecsemő a lelkészházban. Alighanem arra gondolt, azért, hogy gondoskodjanak róla.

– És te mit válaszoltál, Malcolm?

– Azt, hogy nem hiszem. A nővér szerint volt itt valamikor csecsemő?

– Az én időmben nem. Uramisten! Vajon szólnom kell-e Benedicta nővérnek?

– Assziszem. Szerintem azt keresték, hova tehetnének egy fontos csecsemőt, ha betegségből épül fel. Mondjuk, talán van egy királyi csecsemő, akiről nem tudunk, mert beteg. Nem? Vagy megmarta egy kígyó…

– Miért marta volna meg egy kígyó?

– Mert a dajkája nem figyel, talán valami képes újságot olvas vagy beszélget valakivel, és jön az a kígyó, és hirtelen nagy sikoltás, a dajka megfordul, és látja, hogy a kisbabáról egy kígyó lóg! Akkor lett volna csak nagy bajban az a dajka, még börtönbe is zárhatták volna. És amikor a kisbabát kigyógyították a kígyómarásból, még ápolásra szorult. Így aztán a király meg a miniszterelnök meg a lordkancellár mind valami helyet keresnek, ahol a kisbaba gyógyulhatna. Olyan helyet persze nem, ahol senki sem tudja, hogyan kell bánni a kisbabákkal.

– Értem – bólintott Fenella nővér. – Így már összeáll a dolog. Alighanem szólnom kell legalább Benedicta nővérnek. Ő majd tudja, mi a teendő.

– Szerintem, ha azok a vendégek komolyan gondolnák a dolgot, idejönnének tudakozódni. Mármint a Pisztrángban sok a vendég, de igazándiból itt kellene kérdezősködniük, nem?

– Hacsak azt nem akarják, hogy mi ne tudjunk a dologról – vélekedett Fenella nővér.

– De hát megkérdezték, hogy én beszélgettem-e a nővérrel, mire mondtam, hogy sokszor, hiszen dolgozom a nővéreknek! Így hát arra számítanak, hogy mondok majd valamit, és nem is kértek meg, hogy ne szóljak.

– Jó gondolat – bólintott Fenella nővér, és a nagy fazékba dobta az utolsó megtisztított burgonyát. – Hanem azért különösen hangzik. Talán írnak majd a rendfőnök asszonynak, nem keresik fel személyesen. Vajon csakugyan menedék felől kérdezősködnek?

– Menedék? – Malcolmnak tetszett a szó, magában már látta, hogyan írná le. – Mit jelent az?

– Hát, hogy ha valaki megszegi a törvényt és üldözik a hatóságok, akkor bemehet egy templomba és oltalmat kérhet. Ez azt jelenti, hogy amíg ott van, nem tartóztathatják le.

– De hát az a kisbaba nem szeghette meg a törvényt. Egyelőre legalábbis.

– Nem. Csakhogy menekültekre is vonatkozik. Olyanokra, akik önhibájukon kívül kerültek bajba. Ha szentély oltalmát kérik, nem tartóztathatják le őket. Némelyik rendtársam tudósokat is részesíthetett oltalomban. Hogy ma is teszi-e, nem tudom.

– De hát az a kisbaba nem lehet tudós! Ezt az összes karfiolt megpucoljam?

– Kettőt meghagyunk holnapra.

Fenella nővér összeszedte a lehántott leveleket, a szárakat pedig feldarabolta és betette egy lábasba. Jó lesz mosléknak.

– Mit csinálsz ma, Malcolm? – kérdezte.

– Kihozom a kenumat. Kicsit magas a folyó, vigyáznom kell, de meg akarom tisztogatni, hogy olyan legyen, mint az új.

– Hosszú utakat tervezel?

– Hát, szeretnék. De nem hagyhatom el anyát és apát, mert szükségük van a segítségemre.

– Aggódnának is miattad.

– Küldhetnék levelet.

– Hová mennél?

– Le a folyón, egészen Londonig. Sőt talán a tengerig. Bár nem hiszem, hogy a csónakom alkalmas tengeri utazásra. Talán kikötöm és szerzek másik hajót. Egyszer majd meg is teszem.

– Küldesz nekünk képeslapot?

– Hát persze. Vagy pedig velem tarthat.

– És akkor ki főzne a nővérekre?

– Ehetnének hideget, mint egy kiránduláson. Vagy ehetnének a Pisztrángban.

Fenella nővér felkacagott és összecsapta a tenyerét. A poros ablakon beszűrődő halvány napfényben Malcolm látta, mennyire sebes a nővér ujjain a bőr, milyen vörös és repedezett. Nagyon fájhat, valahányszor forró vízbe nyúl, gondolta Malcolm, pedig soha egyetlen panaszszavát nem hallotta.

Délután kiment a csűrbe, és lerángatta a ponyvát a kenujáról. Lekapirgálta a tél folyamán rátapadt zöld nyálkát, aprólékosan végigvizsgálta minden porcikáját. Norman, a páva vele tartott, fürkészte, akad-e valami ennivaló, aztán kedvetlenül megrázta a tollait, amikor rájött, hogy hiába keresgél.

A La Belle Sauvage deszkázata ép volt, csak a festék hámlott. Talán átfesthetné a nevet, gondolta Malcolm. Az is zöld, de ha piros lenne, jobban kiugrana. Ha elvégezne néhány apróbb munkát Medley-ben, a csónakkikötőben, talán kapna cserébe egy kis doboz vörös festéket. Lerángatta a kenut a lejtős gyepen a folyó partjáig. Felötlött benne a gondolat, mi lenne, ha most mindjárt vízre szállna és belefogna az alkudozásba – de aztán másnapra halasztotta a dolgot; inkább felfelé evezett egy kicsit, majd a Herceg-patakra kanyarodott, amely a folyót az oxfordi csatornával kötötte össze.

Szerencséjére épp egy keskeny csónak készült átkelni a zsilipen, úgyhogy Malcolm a kenujával odaslisszant melléje. Megesett, hogy egy órát is kellett várnia, míg sikerült megpuhítania Mr. Parsonst, hogy egyedül az ő kedvéért nyissa ki a zsilipet, de az őr mereven ragaszkodott a szabályokhoz, no és megerőltetni sem nagyon szerette magát. Azt szerencsére nem bánta, hogy ha egy csónak épp átkelőben van, Malcolm mellészegődik.

– Hova-hova, Malcolm? – rikkantotta Mr. Parsons, ahogy a túlsó végen lezúdult a víz és a folyó szintje apadt.

– Megyek horgászni! – kurjantott vissza Malcolm.

Általában ez volt a válasz, néha még meg is felelt a valóságnak. De ma sehogy sem ment ki a fejéből az a kis doboz vörös festék, és úgy vélte, lekanalaz a jerichói hajósboltig, csak hogy megtudja, mennyibe kerülhet. Lehet, hogy nem is tartanak olyan festéket, de Malcolm kedvelte a kis boltot.

Mihelyt a csatornára ért, egyenletesen evezett a telkek, iskolai játszóterek mentén, míg Jericho északi széléhez nem érkezett: a teraszosan elhelyezkedő kis téglaházakban a Sajtó vagy a Vasművek családos dolgozói éltek. A terület már valamelyest előkelőbb volt, de még megmaradtak a régi utcasarkok, sötét sikátorok meg az elhagyatott temető, valamint a csónakkikötő meg a szatócsüzlet fölött uralkodó olaszos jellegű harangtorony.

A víz nyugati partján – Malcolmtól jobbra – húzódó gyalogösvény jócskán tisztogatásra szorult volna. A szélén sűrűn burjánzottak a vízinövények, és ahogy Malcolm lassított, a pillantását megragadta valami mozgás a nád között. Lebegni hagyta a kenut, míg meg nem állt, majd halkan becsusszant a merev szárak közé, és figyelte, amint egy jókora búbos vöcsök kapaszkodik fel az ösvényre, nehézkesen áttotyog rajta, majd belezökken az ösvény túloldalán egy kis pocsolyába. Malcolm a tőle telhető leghalkabban, igen lassan még mélyebbre fúrta a kenut a nád közé, és figyelte, amint a madár megrázza fejét és áttotyog a vízen, a párjához.

Malcolm hallotta hírét, hogy jókora búbos vöcskök tanyáznak errefelé, de nemigen hitte. És most itt a bizonyíték! Majd valamikor az év folyamán visszatér és megnézi, kikeltek-e a fiókák.

A nád magasabb volt nála, és a kenuban ülve, ha nagyon igyekszik csendben maradni, talán nem látják meg. Hangokat hallott a háta mögül, férfi és női hangot, és meg se moccant, amíg el nem mentek mellette, úgyszólván egymásba merülve. Előzőleg már elhaladt mellettük: andalgó szerelmespár, kéz a kézben, daimónjaik, két kismadár, valamivel előttük repült, össze-összesugdolózott, aztán tovaszállt.

Malcolm daimónja, Asta, akkor éppen jégmadár volt, és a kenu peremén kapaszkodott. Amikor a szerelmespár elhaladt mellettük, a madár felreppent Malcolm vállára. – Nézd csak amott, azt a férfit… – suttogta.

Malcolm még nem látta. Néhány yardnyira tőlük az ösvényen, alig-alig láthatóan a nádszálak között esőkabátos, puhakalapos férfi állt egy tölgyfa alatt. Mintha az esőtől védekezne – csakhogy éppen nem esett. Kabátja, kalapja szinte pontosan egyszínű volt az alkonyattal: a férfi majdnem olyan nehezen látható, mint a jégmadár, sőt, nehezebben, gondolta Malcolm, hiszen nincs fehér tollbokrétája.

– Mit csinál? – suttogta Malcolm.

Asta léggyé változott, és amennyire tudott, eltávolodott Malcolmtól – csak akkor állt meg, amikor már fájt –, és egy nádszál végére telepedett, hogy jobban lássa a férfit. Igyekezett láthatatlan maradni, de annyira kényelmetlenül feszengett, fészkelődött, hogy akár zászló is lehetett volna.

Asta látta, amint a férfi daimónja – egy macska – a tölgyfa legalacsonyabb ágai között óvakodik, míg a férfi a fa alatt állva nézeget ide-oda az ösvényen. Ekkor a macska megmoccant, a férfi felnézett, a macska pedig a vállára szökkent – de eközben kiejtett valamit a szájából.

A férfi bosszúsan felmordult, daimónja pedig leugrott a földre. Kutatott, keresett, a fa alatt, a víz partján, a kusza fű között.

– Mit ejtett le? – suttogta Malcolm.

– Valami diófélét. Körülbelül akkorát.

– Láttad, hová esett?

– Azt hiszem. Lepattant a fa tövéről, és talán egy bokor alá pottyant. Nézd csak, úgy tesznek, mintha nem keresnék…

Valóban. És ekkor valaki közeledett az ösvényen – egy férfi meg kutya-daimónja. Az esőkabátos férfi, amíg várta, hogy továbbmenjenek, úgy tett, mintha az óráját nézné: megrázta, hallgatta, megint megrázta, levette, felhúzta… Alighogy a másik férfi elhaladt előtte, az esőkabátos visszacsatolta csuklójára az órát, és megint keresni kezdte, amit a daimónja leejtett. Láthatólag aggodalmaskodott, és daimónjának egész teste szinte mentegetőzni látszott. Kettejükről lehetett volna megfesteni a kétségbeesés képét.

– Odamehetnénk segíteni – mondta Asta.

Malcolmot kétségek gyötörték. Még látta a vöcsköket, és szívesen figyelte volna őket, de a férfinak mintha segítségre lenne szüksége, és Malcolm biztos volt abban, hogy Asta szeme megtalálja azt a valamit, akármi legyen is. Egy perc nem sok, annyiba sem telik.

Ám mielőtt bármit is tehetett volna, a férfi lehajolt, felnyalábolta macska-daimónját, és sietősen elindult az ösvényen, mintha eltökélte volna, hogy segítséget kér. Malcolm azon nyomban kifaroltatta a kenut a nád közül, és odasuhant a tölgyfa alá, ahol az imént a férfi állt. A következő pillanatban kiugrott, fogta a vontatókötelet, Asta pedig egér alakjában szökkent az ösvényre, majd a bokor alá. Levélzörgés, csend, megint zörgés, megint csend, míg Malcolm figyelte, amint a férfi eléri a piazzán a kis gyaloghidat és felkapaszkodik rá. Izgatott kis sikoly jelezte, hogy Asta megtalálta azt a valamit; mókus alakban visszarohant, fel Malcolm karján a válláig, és a kezébe pottyantotta.

– Ez az – mondta. – Csak ez lehet.

Első pillantásra makk volt, de különösen súlyos, és amikor Malcolm jobban megnézte, látta, hogy keményfából faragták. Valójában két darabból állt, az egyik volt a fedele, amelynek a felszíne egy valódi makk egymásra boruló lemezeit utánozta, és behintették zölddel, a másik pedig a makk, amelyet tökéletesen fényes világosbarnára csiszoltak. Nagyon szép volt, és Asta nem tévedett: ez lehetett az, amit a férfi elvesztett.

– Érjük utol, mielőtt átmenne a hídon – mondta Malcolm, és fél lábbal már be is lépett a kenuba. Asta azonban rászólt: – Várj. Odanézz.

Bagollyá vált, mint mindig, amikor tisztán akart látni valamit. Lapos képe lenézett a csatornára, és ahogy Malcolm követte a pillantását, meglátta, hogy a férfi a híd közepére ért és tétovázik. A túloldalról egy másik ember lépett a hídra: fekete ruhás, zömök férfi, könnyű léptű nőstény róka-daimónnal, és Malcolm meg Asta láthatta, amint megállítja az esőkabátos férfit – és hogy az esőkabátos férfi fél.

Látták, amint sarkon fordul, sietve lép egyet-kettőt, és újra megáll, mert mögötte a hídon felbukkan egy harmadik férfi. Soványabb, mint az első, és ő is feketében. Vállán ülő daimónja valamiféle madár. Mindkét férfi láthatólag magabiztos, mintha bőséges idejük lenne megtenni, amit csak akarnak. Mondtak valamit az esőkabátosnak, és megfogták egy-egy karját. Egy-két percig hasztalanul küszködött, aztán összeroskadt, amazok pedig felemelték és áthurcolták a hídon, a templomtorony alatti kis térre, ahol Malcolm már nem láthatta őket. A férfi macska-daimónja letörten és vonakodva sietett utánuk.

– Tedd a belső zsebedbe – suttogta Asta.

Malcolm kabátja belső zsebébe tette a makkot, és óvatosan leült. Egész testében reszketett.

– Letartóztatták azt az embert – suttogta.

– Nem rendőrök.

– Nem. De nem is rablók. Annyira nyugodtak, mintha bármit megtehetnének, amit csak akarnak.

– Legjobb lesz hazamennünk – vélte Asta. – Ha netán megláttak minket.

– Még csak egy pillantásra se méltattak – mondta Malcolm, de egyetértett Astával: legjobb lesz, ha hazamennek.

Halkan beszélgettek, míg Malcolm sietősen evezett hazafelé.

– Lefogadom, hogy kém – mondta Asta.

– Lehet. És az a két férfi…

– EBT.

– Csitt!

Az EBT, az Egyháztanácsi Büntetőtörvényszék, az egyháznak az eretnekséggel és hitetlenséggel foglalkozó hatósága volt. Malcolm nem sokat tudott róla, de azt igen, hogy milyen gyomorforgató félelmet kelthet – hallotta, amint a vendégek egyszer arról beszéltek, mi történhetett ismerősükkel, egy újságíróval, aki egy cikksorozatban túlságosan sokat kérdezősködött az EBT-ről, és egyszer csak eltűnt. Az újság kiadóját letartóztatták és lázadás vádjával börtönbe vetették, de magát az újságírót többé sohasem látta senki.

– Erről egy szót se a nővéreknek – mondta Asta.

– Nekik a legkevésbé – bólintott Malcolm.

Nehéz volt felfogni, de az Egyháztanácsi Büntetőtörvényszék szinte ugyanazon az oldalon állt, mint a godstow-i kolostor szelíd apácái. Ők is ugyanannak az egyháznak a hívei. Malcolm egyetlenegyszer látta elkomorulni Benedicta nővért: amikor ő erről kérdezte.

– Ezeket a misztériumokat nem szabad kutatnunk, Malcolm – mondta a nővér. – Túlságosan mélyek a mi számunkra. De a Szent Egyház ismeri Isten akaratát, és tudja, mi a teendő. Továbbra is szeressük egymást, és ne kérdezősködjünk.

Malcolm könnyen teljesítette a kérés első felét, hiszen szerette a legtöbb ismerőst, a második rész viszont annál nehezebbnek bizonyult. De többet nem kérdezősködött az EBT-ről.

Kis híján besötétedett, mire hazaértek. Malcolm partra húzta a La Belle Sauvage-t, a fogadó falához ragasztott menedéknek támasztotta, és besietett. Fájt a karja, miközben felrohant a hálószobájába.

Kabátját a padlóra dobta, cipőjét az ágy alá rúgta, és felkapcsolta az ágy melletti lámpát, míg Asta nagy keservesen kirángatta a legbelső zsebből a makkot. Ide-oda forgatta, és tüzetesen megszemlélte.

– Nézd csak ezt a faragást! – álmélkodott.

– Próbáljuk kinyitni.

Malcolm már hozzá is látott: óvatosan forgatni próbálta csészéjében a makkot. Sikertelenül. Nem bírta szétcsavarni, hát erősebben próbálkozott, rángatta – de ez sem működött.

– Próbáld meg ellenkező irányban – javasolta Asta.

– Attól csak még jobban szorul – vélte Malcolm, de azért megpróbálta, és sikerült. A fonal ellenkező irányban tekeredett.

– Soha még ilyet – álmélkodott Malcolm. – Fura.

Annyira szorosan, annyira mívesen tekeredtek a végtelenül vékony szálak, hogy tucatszor is meg kellett forgatnia, mire a két rész szétesett. A makk belsejében egy darab papír rejtőzött, a lehető legkisebbre hajtogatva – olyan fajta vékony papír, amilyenre a Bibliát nyomtatják.

Malcolm és Asta összenézett.

– Valakinek a titka – mondta Malcolm. – Nem kellene megnéznünk.

De azért csak kinyitotta, igen óvatosan, nehogy elszakítsa a finom papírt, ami végül is nem bizonyult annyira finomnak – igen szívós volt.

– Bárki megtalálhatta volna – mondta Asta. – Szerencse, hogy mi leltünk rá.

– Mondjuk – vélte Malcolm. – Mindenesetre szerencse, hogy nem az az ember talált rá, amikor lefogták.

Fekete tintával írott, igen vékony betűkkel a következő szöveg állt a papíron:

– Mit jelent ez?– kérdezte Asta.

– Valamiféle mezővel kapcsolatos. Talán holmi mágneses mezővel. Úgy néz ki, mintha kísérleti filozófusoktól származna.

– Szerinted mit értenek „túlsó oldal”-on?

– Az EBT-t. Gondolom, mivel ők üldözték azt az embert.

– És mi az az alte… alett…

– Malcolm! – hallatszott a földszintről édesanyja hangja.

– Megyek! – kiáltott vissza a fiú. A papírt ugyanúgy összehajtogatta, ahogy volt, gondosan visszatette a makkba, és rácsavarta a fedelét. Bedugta a fiókjában az egyik tiszta zokniba, és leszaladt, hogy hozzálásson az esti munkához.

A szombat este persze mindig forgalmas, de aznap halkabbra fogták a beszélgetést: ideges óvatosság uralkodott a teremben, az emberek csendesebbek voltak a szokásosnál, ahogy a pultnál álltak vagy az asztaluknál ülve dominóztak, vagy hol-a-garas-t játszottak. Egy nyugodtabb pillanatban Malcolm meg is kérdezte édesapját, ennek vajon mi lehet a oka.

– Csitt – figyelmeztette apja, a pult fölé hajolva. – Az a két férfi ott, a tűznél. EBT. Ne nézz oda. És vigyázz, mit mondasz, ha a közelükbe kerülsz.

Malcolm beleborzongott a félelembe, szinte hallhatóan, mint amikor dobverőt húznak végig a cimbalmon.

– Honnan tudod, hogy azok?

– A nyakkendőjük színéről. És különben is, látszik rajtuk.

Nézd csak meg körülöttük az embereket. – Igen, Bob, mivel szolgálhatok?

Míg apja lecsapolt két pint sört egy vendégnek, Malcolm megfelelően feltűnésmentes módon összegyűjtötte az üres poharakat, és örömmel észlelte, hogy nem remeg a keze. Aztán egy kis lökés érzékeltette, hogy Asta fél. Egér képében gubbasztott Malcolm vállán; egyenesen a tűznél ülő férfiakra pillantott, és észrevette, hogy azok meg őrá néznek és hogy valóban nem mások, mint az emberek a hídról.

Ekkor egyikük begörbített ujjal intett. – Fiatalember – szólt Malcolmhoz.

Malcolm arra fordult, és első alkalommal nézett valóban szembe velük. Aki szólt, vörös képű, pocakos férfi volt, a szeme sötétbarna – az első ember a hídról.

– Parancsol, uram?

– Gyere csak ide.

– Hozhatok valamit, uram?

– Talán. Egyelőre kérdezek tőled valamit, te pedig őszintén válaszolsz, igaz?

– Mint mindig, uram.

– Ugyan már. Nincs olyan fiúgyerek, aki mindig igazat mondana. Ide gyere, közelebb.

Nem beszélt hangosan, de Malcolm tudta, hogy a közelben mindenki, kivált édesapja, igencsak hegyezi a fülét. Közelebb lépett a férfihoz, megállt a széke mellett, és megérezte a férfiból áradó kölniszagot. A férfin sötét öltöny volt és fehér ing, kék-sárga csíkos nyakkendővel. Nőstényróka-daimónja a lábánál hevert, tágra nyílt szeme Malcolmra szegeződött.

– Igen, uram?

– Alighanem megfigyeled azokat, akik ide belépnek, igaz?

– Többnyire, uram.

– Ismered a törzsvendégeket?

– Igen, uram.

– Észrevennéd, ha idegen lépne be?

– Valószínűleg, uram.

– Nos, akkor, néhány napja vajon láttad-e ezt az embert, amint belép a Pisztrángba?

Feltartott egy fotogramot. Malcolm azonnal felismerte az arcot: egyike volt a lordkancellárral érkezett férfiaknak, a fekete bajszos, sovány férfi.

Tehát akkor talán mégsem az ösvényen látott férfiakról meg a makkról kérdez. Malcolm vigyázott, hogy rezzenetlen maradjon a pillantása.

– Igen, uram, láttam – mondta.

– Ki volt vele?

– Még két férfi, uram. Egy öregebb, a másik inkább sovány és magas.

– Felismerted bármelyiküket? Láttad őket az újságban, vagy ilyesmi?

– Nem, uram – rázta meg lassan a fejét Malcolm. – Nem ismertem fel egyiküket sem.

– Miről beszélgettek?

– Hát, én nem szoktam kihallgatni a vendégek beszélgetését, uram. Apám szerint neveletlenség, így aztán…

– De néha azért akaratlanul is meghallasz egyet-mást, nem?

– Úgy valahogy, uram.

– Tehát meghallottad, miről beszélnek?

A férfi hangja egyre halkult, Malcolm kénytelen volt közelebb lépni hozzá. A szomszéd asztal körül jóformán elhallgatott a beszélgetés, és Malcolm tudta, akármit mond, a pultig is elhallatszik.

– A vörösborról beszéltek, uram. Dicsérték, hogy milyen jó. Még egy üveggel hozattak a vacsorájukhoz.

– Hol ültek?

– A teraszos szobában uram.

– Az meg hol van?

– A folyosó végén. Kicsit hideg van, meg is kérdeztem, nem ülnének-e szívesebben idebent, a tűznél, de nem akartak.

– És ezt nem tartottad furcsának?

– Sokfélék a vendégek, uram. Nemigen töröm ilyesmin a fejemet.

– Tehát azt akarták, hogy zavartalanul beszélgethessenek?

– Lehetséges, uram.

– Azóta láttad-e valamelyiküket?

– Nem, uram.

A férfi néhány ujjával megkocogtatta az asztalt.

– No, és hogy hívnak? – szólalt meg kis szünet után.

– Malcolmnak, uram. Malcolm Polsteadnek.

– Jól van, Malcolm. Elmehetsz.

– Köszönöm, uram – mondta Malcolm. Vigyázott, hogy ne remegjen a hangja.

A férfi körülnézett, és megemelte kissé a hangját. Mihelyt megszólalt, a többiek azonmód elhallgattak, mintha csak erre várnának.

– Hallották, mit kérdeztem ettől a Malcolm gyerektől. Egy férfinak akarunk mindenáron a nyomára akadni. Feltűzöm a képét a pult melletti falra, hogy valamennyien megnézhessék. Ha bármelyikük tud valamit erről az emberről, lépjen velem kapcsolatba. Nevem és címem is ott van a papíron. Figyeljenek a szavamra. Fontos dologról beszélek. Ezt bizonyára megértik. Ha valaki beszélni kíván velem erről a férfiról, megteheti, mihelyt megnézte a fényképet. Itt fogok ülni.

A másik férfi fogta a papírt és feltűzte a táblára, ahol táncmulatságokról, árverésekről, kártyaversenyekről és hasonlókról szóltak a hirdetések. Hogy helyet csináljon, letépett néhány hirdetést, meg se nézte, miről szólnak.

– Hé – szólalt meg egy közelben álló férfi, nagy kutya-daimónján pedig felmeredt a szőr. – Tegye csak vissza, amiket az imént letépett.

Az EBT-s férfi feléje fordult. Varjú-daimónja kitárta szárnyát és halk károgást eresztett meg.

– Mit mondott? – kérdezte az első EBT-s férfi, amelyik a tűz mellett állt.

– Azt mondtam a cimborájának, tegye vissza a hirdetéseket, amiket letépett. Ez itt a mi hirdetőtáblánk, nem a maguké.

Malcolm hátrahúzódott, egészen a falig. Az imént megszólaló férfi George Boatwright volt, vörös képű, kötekedő révész, akit Mr. Polstead már vagy tucatszor kitett a Pisztrángból, de becsületes ember, és sose beszélt gorombán Malcolmmal. Most már mély csend ülte meg a söntést, még a másik teremből is odaszivárogtak az ajtóba a kíváncsi vendégek.

– Nyugalom, George – suttogta Mr. Polstead.

Az első EBT-s férfi kortyolt egyet a borából. Aztán Malcolmra nézett: – Malcolm, mi a neve annak az embernek?

Mielőtt azonban Malcolm egyáltalán meggondolhatta volna, mit feleljen, maga Boatwright válaszolt, harsányan:

– A nevem George Boatwright. Ne már, hogy azt a kis srácot tolja előre! Gyáva ember viseli így magát.

– George… – szólalt meg Mr. Polstead.

– Hagyd csak, Reg, beszélek én magamért – szólt Boatwright. – Meg is teszem – fűzte hozzá –, hiszen a savanyú képű barátod mintha meg se hallotta volna, mit mondtam.

Felnyúlt a falra, letépte a papírt, összegyűrte és bedobta a tűzbe. Aztán csak állt, kissé ingadozva a terem közepén, és ádázul méregette az EBT-s férfit. Malcolm ebben a pillanatban nem is csodálhatta volna jobban.

Ekkor felállt az EBT-s ember róka-daimónja. Kisétált az asztal alól, megállt, a farka kimeredt mögötte, a feje meg se moccant, míg Boatwright daimónjának a szemébe pillantott.

Boatwright sokkal nagyobb daimónja, Sadie, ádáz képű keverék kutya volt, félig staffordhire-i terrier, félig farkaskutya – lehetett akár félig farkas, már amennyire Malcolm tudta –, és most harcra késznek látszott. Közvetlenül Boatwright lábszára mellett állt, szőre felmeredt, foga kivillant, farka lassan lengett, és távoli mennydörgésre emlékeztető morgás kelt a torkából.

Asta egér lett, és bemászott Malcolm gallérja mögé. Felnőtt daimónok között nem volt ritkaság a verekedés, de Mr. Polstead sohasem engedte, hogy a fogadóban odáig fajuljanak a dolgok.

– Jobb lesz, ha távozol, George – szólalt meg. – No, rajta, indulj. Majd ha kijózanodsz, visszajöhetsz.

Boatwright kábán fordította oda a fejét, és Malcolm ijedten látta, hogy az ember valóban részeg egy kicsit – láthatólag elveszítette az egyensúlyát, hátrább kellett lépnie, hogy visszanyerje, de akkor már mindenki látta: nem az ital dolgozik Boatwrightban, hanem daimónjában a félelem.

Valami megrémítette. A gonosz bestia, amelyiknek a fogát már több más daimón megismerte, most meglapult, reszketve vinnyogott, ahogy a róka lassan közeledett. És ekkor Boatwright daimónja a padlóra zuhant és oldalára fordult, Boatwright pedig reszketve elhúzódott, megpróbálta fogni a daimónját és elkerülni a róka halálos, fehér fogait.

Az EBT-s ember egy nevet mormolt. A róka megmerevedett, majd hátrált egy keveset. Boatwright daimónja reszketve összegömbölyödött a padlón, maga Boatwright pedig szánalmas látványt nyújtott. Malcolm számára egyetlen pillantás elég volt, hogy elforduljon és ne lássa, amint Boatwright szégyenben marad.

A takaros kis rókalány kecsesen visszabaktatott az asztalhoz, és leheveredett.

– George Boatwright, eredj és várj odakint – mondta az EBT-s ember. Fensőbbséges hangja hallatán egy pillanatig sem gondolta senki, hogy Boatwright nem engedelmeskedik és nem húzza el a csíkot. Megingott, félig felemelte daimónját, de az megugatta, és véresre marta Boatwright reszkető kezét. Az szánalmasan az ajtóhoz vánszorgott, majd ki a sötétbe.

A másik EBT-s ember kivett a táskájából egy hirdetést, és az elsőnek a tetejére tűzte. Aztán mindketten felhajtották az italukat, kényelmesen vették a kabátjukat, és kifelé indultak, hogy elbánjanak nyomorult foglyukkal. Senki nem szólt egy árva szót sem.

HARMADIK FEJEZET

Lyra

Ahelyett, hogy megadóan várta volna, míg érte jönnek az EBT emberei, George Boatwright egyszerűen eltűnt. Jól tette, hogy eltűnt, gondolta Malcolm, de szóba sem hozta senki, és nem is tűnődött hangosan, hogy vajon mi történhetett vele. Ez volt a dolgok módja az EBT körül – jobb nem kérdezősködni, még gondolni sem ajánlatos rájuk.

Ezután néhány napig csendesebb volt az élet a Pisztrángban. Malcolm iskolába járt, elvégezte a házi feladatát, segített a fogadóban, és újra meg újra elolvasta a makkban megbújt üzenetet. Nehéz idők jártak; mintha mindent a gyanakvás és félelem boldogtalan légköre övezne, egészen másképp, mint a normális világban, ahogyan Malcolm gondolt rá: ahol megszokta az életet, ahol minden érdekes és derűs.

No, meg aztán az EBT embere a lordkancellár társa felől érdeklődött, aki pedig arról kérdezősködött, hogy vajon a kolostorban gondoztak-e valaha egy csecsemőt; márpedig Malcolm véleménye szerint csecsemők gondozása bizonyára nem olyasmi, ami felől az EBT általában érdeklődik. Makkba rejtett titkos üzenetek felől esetleg, de ilyesmit egyáltalán nem is említettek. Roppant rejtélyes az egész dolog.

Remélve, hogy talán lát valakit, aki a tölgyfába rejt vagy onnan hoz üzenetet, Malcolm a következő néhány napon több alkalommal is odament, és a folyó ama rövid szakasza iránti érdeklődését leplezendő, a nagy búbos vöcsköket figyelte. Azonkívül pedig a hajófelszerelési bolt körül csellengett. Jó hely volt a piazza megfigyelésére, szüntelenül jöttek-mentek az emberek vagy megálltak, hogy a szemközti kávézóban felhajtsanak egy csészével. A hajófelszerelési bolt mindent árult, ami csak szükséges a hajózáshoz, többek között vörös festéket – meg is vett Malcolm egy kis dobozzal, és hozzá finom szálú ecsetet. A pénztárosnő csakhamar rájött, hogy a fiú érdeklődését nem elégíti ki a vörös festék.

– Mi egyebet keresel, Malcolm? – kérdezte. Mrs. Carpenternek hívták, és ismerte Malcolmot, amióta csak megengedték a gyereknek, hogy egyedül hajókázzon a kenuban.

– Kötelet – válaszolt a fiú.

– Már tegnap megmutattam, milyet árulunk.

– Igen, de talán akad valami másfajta tekercs…

– Nem tudom, mi baja annak, amit mutattam neked.

– Túl vékony. Lasszót szeretnék készíteni, és ahhoz valami súlyosabb kell.

– Duplára csavarhatod. Használj egy szál helyett kettőt.

– Hát, igen. Talán.

– No, és mennyit kérnél?

– Úgy négycsomónyit.

– Duplán vagy szimplán?

– Hát, talán inkább nyolccsomónyit. Ha duplán csavarom, elég lehet.

– No, mondom – bólintott Mrs. Carpenter, majd lemérte és elvágta a kötelet.

Jó, hogy Malcolm elegendő pénzt talált a bádog rozmár gyomrában. Mihelyt megkapta a jókora papírba csinosan becsomagolt kötelet, kikukkantott az ablakon, és jobbra-balra tekintgetett, akárcsak az előző negyedórában.

– Már elnézést, ha kérdezem – szólt Mrs. Carpenter, sárkány-daimónja pedig elégedetten dörmögött –, de mit keresel? Mióta bámulsz már ki azon az ablakon! Vársz valakit? És nem jön?

– Nem, nem. Igazából… – Ha Mrs. Carpenterben nem bízhat, akkor tényleg senkiben. – Igazából keresek valakit. Egy szürke kalapos-kabátos embert. Múltkor, láttam, elejtett valamit, azt szeretném visszaadni, de azóta nem láttam.

– Ennyit tudsz csak róla mondani? Szürke kalap-kabát? Milyen idős lehetett?

– Nem igazán láttam. Olyasféle korú lehetett, mint az apukám. Sovány ember volt.

– Hol vesztette el azt a bizonyos dolgot? A csatorna mentén?

– Igen. Egy fa alatt, kicsit lejjebb az ösvényen… De igazán nem fontos.

– Nem ez az az ember véletlenül?

Mr.s Carpenter előhúzta a pult alól a legfrissebb Oxford Timest, fellapozta az egyik belső oldalát, majd Malcolm elé tartotta.

– Igen, ez ő lehetett… Mi történt? Hogy… vízbe fulladt?

– A csatornában akadtak rá. Láthatólag úgy tűnt, hogy véletlenül belecsúszott. Hiszen tudod, milyen esős volt az idő, és az ösvényt nem gondozzák úgy, ahogyan kellene… nem ő az első, aki megcsúszott és a csatornába esett. Akármit vesztett is el, most már késő visszaadni.

Malcolm tágra nyílt szemmel olvasta a cikket, valósággal falta a szavakat. A férfi neve Robert Luckhurst, valamikor a Magdalen Kollégium tudósa volt. Történész. Nőtlen; özvegy édesanyja meg egy fivére siratják. Idővel törvényszéki szemlét tartanak, de semmi sem utal arra, hogy halálát más okozhatta volna, mint véletlen baleset.

– Mit ejtett el? – kérdezte Mrs. Carpenter.

– Csak valami kis díszfélét – mondta Malcolm. Egyenletes volt a hangja, bár a szíve dörömbölt. – Menet közben fel-feldobálta meg elkapta, aztán elejtette. Egy darabig keresgélte, de aztán eleredt az eső, ő meg elment.

– És te mit csináltál?

– Figyeltem a búbos vöcsköket. Nem hiszem, hogy látott engem. De amikor elment, kimentem, hogy megkeressem azt a valamit, és meg is találtam, úgyhogy azóta is kerestem azt az embert, hogy visszaadjam. De hát már nem lehet.

– Melyik napon láttad? A múlt hét végén?

– Azt hiszem…

Malcolmnak ugyancsak törnie kellett a fejét. Megint az újságba nézett, hátha megtudja, mikor fedezték fel a férfi holttestét. Az Oxford Times hetilap volt, tehát az elmúlt öt vagy hat nap bármelyikén történhetett. Döbbenten ébredt rá, hogy Luckhurst holttestére másnap találtak rá, azután, hogy ő látta, amint az EBT emberei letartóztatják.

De hát csak nem ölhették meg?!

– Nem, néhány nappal azelőtt történt – hazudta fölöttébb meggyőzően. – Nem hiszem, hogy egyáltalán összefüggött vele. Sokan járnak azon az ösvényen. Ő is akár naponta végigmehetett rajta, mondjuk, testgyakorlásként. Nemigen izgatta, hogy elveszítette, mert elment, alig eredt el az eső.

– Hát, igen – sóhajtott Mrs. Carpenter. – Szegény ember.

Talán ezentúl majd kicsit jobban gondozzák azt az ösvényt, amíg nem késő.

Belépett egy vevő, és Mrs. Carpenter feléje fordult. Bárcsak ne szólt volna a férfiról meg arról, amit elejtett, gondolta Malcolm. Ha kicsit jobban eszénél van, úgy tehetett volna, mintha egy barátját keresné. De akkor persze Mrs. Carpenter se szólt volna az újságcikkről. Milyen bonyolult ez az egész!

– Isten vele, Mrs. Carpenter – köszönt kifelé menet, az asszony pedig szórakozottan intett, mert a vevővel volt elfoglalva.

– Kár, hogy nem szóltunk, hogy ne említse senkinek – sóhajtott Malcolm, miközben megfordították a kenut.

– Akkor azt gondolta volna, hogy még érdekesebb, és külön megőrizte volna az emlékezetében – mondta Asta. – Nagyon jót hazudtál.

– Nem tudtam, hogy képes vagyok ilyesmire. Lehetőleg el kellene kerülni.

– És pontosan emlékezni, hogy mikor mit mondtunk.

– Már megint esik…

Malcolm egyenletesen evezett felfelé a csatornán, Asta pedig a füle mellett biggyeszkedett, hogy hallják egymás suttogását.

– De megölték azt az embert?

– Hacsak nem ő ölte meg magát…

– Baleset is lehetett.

– Nem valószínű. Azok után, ahogy elfogták.

– És Mr. Boatwright… Bármit megtehetnek. Kínozhatják is, lefogadom.

– Na, de mit jelenthet az üzenet?

Minduntalan ide lyukadtak ki. Malcolm lemásolta az üzenetet, hogy ne kelljen folyton kibontania a papírt a makkból, de annak ellenére, hogy leírta, nem tudott sok értelmet kihámozni belőle. Valaki kér valaki mást, hogy tegyen fel egy kérdést, meg valaminek a megméréséről is szó esik, de ennél többet felettébb nehéz kibogozni. És aztán ott az a szó, Por, nagybetűvel, mintha nem holmi közönséges por volna, hanem valami különleges.

– Mit szólnál, ha elmennénk a Magdalen Kollégiumba és megkérdeznénk a többi tudóstól…

– De mit kérdeznénk?

– Hát, olyasmit, amit a nyomozók szoktak. Megtudni, hogy mivel foglalkozott…

– Történész volt. Ez áll az írásban.

– Történész. De kibogozhatnánk, hogy azonkívül mit csinált. Milyen barátai voltak. Beszélhetnénk a hallgatóival, legalább néhánnyal, ha megtaláljuk őket. Hogy visszament-e aznap este a kollégiumba, miután láttuk, hogy elfogják, vagy hogy akkor látta-e bárki is utoljára. Ilyesmit.

– Még ha tudják, akkor sem mondanák el nekünk. Nem nézünk ki nyomozónak. Iskolás gyereknek látszunk. És aztán ott van a veszély.

– Az EBT-s emberek…

– Persze. Ha meghallják, hogy róla kérdezősködünk, nem fognának gyanút? Akkor aztán jönnének és átkutatnák a Pisztrángot, megtalálnák a makkot, és úgy kerülnénk csak igazán bajba.

– Néhány diák, aki a Pisztrángba jár, kollégiumi sálat visel. Ha tudnánk, milyen a Magdalen Kollégiumé…

– Jó gondolat! Ha kérdeznénk valamit, nem vennék faggatásnak. Csak kíváncsiskodásnak. Vagy pletykaéhségnek.

Most már zuhogott az eső, Malcolm jóformán nem is látott előre. Asta bagollyá vált és a csónak orrán ült, tolláról záporozott a víz: ezt a módot akkor fedezte fel, amikor olyan állattá próbált változni, ami még nem is létezik. Eddigi kísérletei közt az volt a legjobb, amikor vett egy állatot és hozzáadta egy másiknak a képét, úgyhogy most kacsatollú bagoly volt; de ilyesmit csak akkor művelt, amikor Malcolmon kívül nem látta senki. Hála Asta bagolyszemének, Malcolm a lehető leggyorsabban evezett; csak akkor állt le, amikor meg kellett billentenie a kenut, mert már a bokájáig megtelt vízzel. Mire hazaértek, teljesen átázott, de elég volt megráznia magát, és száraz volt megint.

– Hol voltál? – kérdezte édesanyja, de nem haragosan.

– Egy baglyot figyeltem. Mi van vacsorára?

– Vese velővel. Mosd meg a kezed. Hogy nézel ki! Csuromvizes vagy! Vacsora után azonnal bújj száraz holmiba. A vizeset meg ne hagyd a hálószoba padlóján.

Malcolm a konyhai csapnál leöblítette a kezét, és felületesen megtörölte egy konyharuhával.

– Megtalálták már Mr. Boatwrightot? – kérdezte.

– Nem. Miért?

– A söntésben valami izgalmas dologról beszéltek. Tudtam, hogy történt valami, de nem hallottam a részleteket.

– Korábban volt ott egy híres ember. Te is kiszolgálhattad volna, ha nem folyton a nyavalyás baglyaidat figyeled.

– Ki volt az? – kérdezte Malcolm, és vett még a burgonyapüréből.

– Lord Asriel, a kutató.

– Aha – bólintott Malcolm, aki még nem hallott róla. – És mit kutatott?

– Azt mondják, többnyire a sarkvidéket. De arra nem emlékszel, miről kérdezősködött a lordkancellár?

– Ja, a csecsemőről.

– Hogy a nővéreknek kellett-e valaha egy csecsemőt gondozniuk?

– Igen, arról. Kiderült, hogy Lord Asriel gyermeke. Szerelemgyerek. Egy kis lánycsecsemő.

– Mondta a többieknek?

– Ugyan már! Egyetlen szót sem szólt róla.

– Hát csak nem fog ilyesmiről fecsegni egy nyilvános kocsmában?

– Nem t’om. Talán nem. És te honnan tudod…

– Ó, az ember csak összerakja a dolgokat. A cikk, hogy Lord Asriel megölte Mr. Coultert, a politikust, hónapokkal ezelőtt benne állt az újságban.

– Ha megölt valakit, akkor mért nem…

– Edd azt az ételt, mert kihűl. Azért nem került börtönbe, mert becsületbeli ügy volt. Mrs. Coulter szülte a kisbabát, Lord Asriel gyermekét, aztán Mr. Coulter megtámadta Lord Asriel írnokát és fenyegette, hogy megöli, meg is verekedtek, és Lord Asriel győzött, és kiderült, a törvény engedi, hogy az ember védje magát és a hozzátartozót – mármint a gyermeket, a kisbabát –, úgyhogy nem dugták börtönbe és nem kötötték fel, de elkobozták teljes vagyonát vagy majdnem. Egyél már, az isten szerelméért!

Malcolm lenyűgözve hallgatta a történetet, és oda se figyelt, hogyan jár a kezében a kés meg a villa.

– De honnan tudod, hogy azért jött ide, hogy a kisbabát elhelyezze a nővéreknél?

– Hát, éppenséggel nem tudom, de csak ez lehetett. Kérdezd csak meg Fenella nővért, ha legközelebb találkoztok. És ne nevezd csecsemőnek. Senki sem beszél így. Mondd, hogy kisbaba. Lehet vagy hat hónapos, szerintem. Talán már több is valamivel.

– De miért nem az édesanyja törődik vele?

– Uramisten, fogalmam sincs. Némelyek szerint nem akar tudni a gyermekről, de lehet, hogy ez csak amolyan szóbeszéd.

– Az apácák nem tudhatják, hogyan kell bánni vele, hiszen sohasem csináltak még ilyesmit.

– Bőven ellátják majd őket tanáccsal. Add ide a tányérodat. Ott, a pohárszéken van rebarbara tejsodóval.

Mihelyt lehetséges volt, azaz három nap múlva, Malcolm átrohant a kolostorba, hogy többet is megtudjon a híres felfedező gyermekéről. Fenella nővérhez állított be elsőnek, és miközben eső verte az ablakot, a konyhaasztalnál ülve dagasztották a kolostor kenyeréhez a tésztát. Malcolm háromszor is megmosta a kezét, de ez nem sokat változtatott rajta. Fenella nővér már felhagyott a biztatásával.

– De mi van a körmöd alatt? – tudakolta.

– Kátrány. A kenumat javítottam.

– Hát, ha valóban csak kátrány… Állítólag egészséges – mondta kétkedve a nővér.

– Létezik kátrányszappan is! – mutatott rá Malcolm.

– Igaz. De nem hiszem, hogy ilyen színű. Nem baj, a többi elég tiszta. Állj neki.

Malcolm húzta-vonta-gyömöszölte a tésztát, és közben záporoztak a kérdései. Igaz-e, hogy Lord Asriel kisgyereke volt az? És azért törődnek vele, mert az apja megölt egy embert és a bíróság elvette az összes pénzét? És ezért kérdezősködött felőle múltkor a Pisztrángban a lordkancellár. Tehát igaz?

– Igen. Egy kis leánygyermek.

– Mi a neve?

– Lyra. Nem tudom, miért nem adták neki egy szent jó nevét.

– Itt lesz, míg meg nem nő?

– Ó, azt én nem tudom, Malcolm. Talán itt szigorúbban bánnak vele. Megtanulja, kicsoda a főnök.

– A nővér látta Lord Asrielt?

– Nem. Megpróbáltam kukucskálni a folyosóról, de Benedicta nővér gondosan becsukta az ajtót.

– Ő felelős a kisbabáért?

– Nos, ő az a nővér, aki beszélt Lord Asriellel.

– De akkor ki gondozza a kisbabát, ki eteti, meg minden?

– Mi, valamennyien.

– Honnan tudják, hogyan kell ilyesmit csinálni? Csak azért kérdem, mert…

– Mert mi nem vagyunk férjezettek?

– Hát, általában apácák nem csinálnak ilyesmit.

– Meglepődnél, ha tudnád, mi mindenhez értünk – szólt a nővér. Idősecske mókus-daimónja felkacagott, Asta követte a példáját, mire Malcolm úgyszintén. – De tudod-e, Malcolm, a kisbabáról nem szólhatsz ám egy szót sem. Nagy titok, hogy itt van. Egy árva szót sem árulhatsz el róla.

– Máris sokan tudják. Anyám is, apám is, a vendégek… Mindenki erről beszél.

– Jaj nekem. Nos, talán akkor nem is számít. De azért inkább hallgass róla. Talán úgy lenne helyes.

– Fenella nővér, jöttek ide múltkor este EBT-s emberek? Tudja, az Egyház…

– Az Egyháztanácsi Büntetőtörvényszékről? Isten óvjon. Mit tettünk, hogy ezt érdemeljük?

– Nem tudom. Semmit. A Pisztrángban volt a múltkor két ember, közülük való, és mindenki félt tőlük. Az egyik ember felől kérdezősködtek, aki a lordkancellárral jött. És Mr. Boatwright szembeszállt velük, mire le akarták tartóztatni, de erre eltűnt. Biztosan elfutott.

– Uramisten! George Boatwright, a vadorzó?

– Szóval ismeri?

– Ó, igen. És most összeütközésbe került a… Jaj nekem, jaj nekem.

– Nővér, mit csinál igazában az EBT?

– Alighanem az Úr művén munkálkodnak. Nehéz ezt felfognunk.

– Ide is eljöttek?

– Nem tudhatom, Malcolm. Benedicta nővér fogadhatta őket, én nem. És ő magában tartja, amilyen bátor hölgy, és nem zaklat vele senki mást.

– Én csak azon tűnődtem, nincs-e valami közük a kisbabához.

– Nos, én nem tudhatom, és nem is kérdezem. No, jó lesz már az a tészta.

Elvette Malcolmtól a tésztát, és keményen a kő munkafelülethez csapta. Malcolm látta, hogy a nővér gondterhelt, és azt kívánta, bárcsak ne kérdezősködött volna az EBT-ről.

Mielőtt elment volna, Fenella nővér magával vitte, hogy megmutassa Lyrát. A baba az apácák szobájában aludt, ott, ahol a nővérek látogatókat fogadnak, de Fenella nővér azt mondta, nem lesz semmi baj, ha Malcolm csendben marad.

Lábujjhegyen követte a nővért a hideg szobába, ahol bútorfényesítő szaga érzett, és keservesen szürke volt az esőáztatta ablakok világánál. A padló közepén vastag tölgyből készült bölcső állt, és egy kisbaba aludt benne.

Malcolm még sohasem látott kisbabát közelről, és meglepte, mennyire valóságosnak látszik a kicsi. Butaság lenne ezt ki is mondani, tudta, hát inkább hallgatott, de bizony ez volt a benyomása: váratlan, hogy valami ilyen pici ennyire tökéletesen formált legyen. Épp olyan tökéletes volt, mint a fából való makk. A kisbaba daimónja, egy fecskeforma kismadár kicsinye, aludt a babával, de alig szállt le Asta szintén fecske alakban és kapaszkodott a bölcső szélébe, a madárka felébredt és sárga csőrével ennivaló után tátogott. Malcolm felkacagott, mire a kisbaba is felébredt, és a nevető arc láttán maga is felnevetett. Asta úgy tett, mintha bekapna egy parányi rovart, és a kisbaba daimónjának tátott csőrébe nyomta. Ezzel meg is nyugtatta, mire Malcolm még hangosabban kacagott, ám a kisbaba sem hagyta magát: kacagása csuklásba csapott, és a daimón minden egyes csuklásnál ugrott egyet.

– Ejnye-ejnye – szólt Fenella nővér, és lehajolt, hogy felemelje a babát. Ám alig emelte fel, Lyra pici arca fájdalomba, rettegésre gyűrődött, a daimónja után tapogatózott, és kis híján kitekergőzött a nővér karjából. Asta megelőzte: szájába vette a kis csibét, felröppent, és a kisbaba mellére helyezte, majd miniatűr tigriskölyökké változott, és mindenkire rásziszegett. A kisbaba azonnal megbékült, és úri nyugalommal hevert Fenella nővér karjában.

Malcolmot valósággal elbűvölte. A babának mindene tökéletes volt, nem győzött betelni vele.

– Jobb lesz, ha inkább leteszünk, kis szívem – mondta Fenella nővér. – Nem is kellett volna felébresszünk, ugye, drágaságom?

Letette a kisbabát, betakargatta, és nagyon vigyázott, hozzá ne érjen a baba daimónjához. Malcolm úgy vélte, kisbabák esetében is érvényes, hogy tilos másik személy daimónját megérinteni; akárhogyan is, álmában sem gondolta volna ez után a néhány perc után, hogy bármivel is elszomorítaná ezt a pici gyermeket. Egy életre a szolgájául szegődött.

NEGYEDIK FEJEZET

Uppsala

A svédországi Uppsala egyetemének egy kényelmes dolgozószobájában három férfi beszélgetett, míg az ablakot vad zápor korbácsolta, a szél füstgomolyokat küldött le a kéményen és meglobogtatta a vaskályhában égő tüzet.

A házigazda, Gunnar Hallgrimsson, hatvanévesforma, kövérkés agglegény volt, esze akár a borotva. Az egyetem metafizikai filozófia tanszékének volt a professzora. Vörösbegy-daimónja a vállán ült és nemigen hallatta hangját.