Jurányi Zsolt
Az alvilág sodrásában

A sorozat részei:

Az alvilág zsoldjában
Az alvilág csapdájában
Az alvilág sodrásában

1. fejezet

A fejemben mindenféle gondolatok cikáztak. Bár még nem tisztultam ki, de már teljesen képben voltam. Ez a kibaszott kóla… Már megint kikúrt velem. Ezúttal azonban megúsztam ólomdarazsak nélkül, és már ez is haladás volt a korábbiakhoz képest. Egy kör alakban rácsos előállítóba kerültem. Olyanba, amit eddig csak az amerikai filmekben láttam. Körbepillantottam, és a nem túl nagy helyiség bal felső sarkában észrevettem, amit kerestem. Az apró kamera feketén ásított, de fikarcnyi kétségem sem volt afelől, hogy valahol, pár méterrel odébb, valaki érkezésem óta árgus szemmel figyeli minden mozdulatomat. Egy istenverte Big Brother Show-ba kerültem, ahonnan valószínű, hogy jó darabig nem fognak kiszavazni a kedves nézők. Próbáltam beindítani az agytekervényeimet, de a cucc hihetetlenül betompított. Az úgynevezett „ledzsalás” nevű stádiumban voltam, amikor összesen két lehetséges opció kínálkozik. Rászívni még egy utcát gyorsan, vagy pedig lefeküdni, és megpróbálni elaludni, már amennyire ez ilyenkor lehetséges. Na igen, ha az ember nem egy kétszer három négyzetméteres patkánylyukban lenne, ahol egyetlen keskeny falba épített pad minden tartozék, akkor talán a második variációt kipróbálhattam volna, de egy ilyen eszközön az alvás jelenleg elképzelhetetlen volt. Így maradt a kattogás…

Ahogy telt az idő, egyfolytában azon tűnődtem, vajon mennyi ideje érezhettem a nácik kényszerű vendégszeretetét. Az órámat elvették, anélkül pedig az időérzékem mintha cserben hagyott volna. Lehunytam a szemem, és megpróbáltam kicsit relaxálni, ha már az alvás nem ment, de ez sem sikerült, mert a hólyagom elviselhetetlenül feszült a benne szunnyadó vizelési kényszertől. Amikor már úgy éreztem, felrobbannak, felpattantam a priccsről, és kutatóan pásztáztam körbe valami kapcsolóféle után. A hely mérete okán persze igen hamar észrevettem a keresett gombot az ételbeadó nyílás bal oldalán. Hajnal lehetett, de ennek ellenére a jelzést követően szinte azonnal megcsörrent a kulcs a helyiség zárjában. Egy magyar börtönben minimum ötször meg kellett volna vernem az ajtót, hogy aztán jó fél óra múlva odatolja a képét a slissz. Brekegett egy sort a smasszer, majd intett, hogy menjek és végezzem a dolgom minél előbb. Miután visszamentem, körülbelül nyolc órának kellett eltelnie ahhoz, hogy tudatosuljon bennem, ismételten börtönbe kerültem. Nagyjából ennyi idő volt, mire Mr. Kokain erejét vesztve alul maradt az agyam birtoklásáért vívott küzdelemben. Nem volt kellemes érzés. Újra megpróbáltam lehunyni a szemem, és pihenni. Persze nem ment, mert egyfolytában a történteken járt az eszem, jobb híján „kárfelmérést” tartottam. Egy kis port találtak nálam és harminc szerszámgépet, amiről előbb-utóbb bebizonyítják, hogy lopásból származnak, ehhez hozzájön bónuszként egy jogosítvány nélküli vezetés és a közlekedési kihágások miatti közveszélyokozás. Bár ez egy másik ország volt, a törvények nagyrészt mindenhol egyformák, és sehol se lehet beszívva, jogsi nélkül rodeózni harminc lopott szerszámgéppel a csomagtartóban. Tiszta sor volt, a kérdés csupán annyi, vajon mennyire taksálják ezt a bajorok? Akkor még semmilyen gyakorlatom nem volt az ottani „justiz” működésével kapcsolatban, de azt már akkor tudtam – a letartóztatásom után 8-10 órával –, hogy nem mostanában fogok hazamenni. A legrosszabb az egészben, hogy egy-két szót leszámítva semmit sem értettem a körülöttem zajló protokollból. Próbáltam jobban figyelni, hátha mégis sikerül valamit megérteni, de be kellett látnom, hogy nyelvtudás híján ez meddő küzdelem. Volt ugyan pár szavas német szókincsem, de a bajor egy külön nyelvnek bizonyult. Még a nem bajor németek is bevallottan legalább felét nem értik, amikor egy bajor belekezd. Persze ezt is csak később tudtam meg. Reggelire valami kolbászféle volt meg zsemle, ami meglepett, főleg a mustár sűrűsége, amit hozzá adtak. Ettől függetlenül valahogy nem volt kedvem enni. Annak ellenére, hogy a kolbász finom illata csiklandozta az orrom, úgy éreztem, jelen esetben egy falat sem menne le a torkomon. Ellenben a gondolatok folyamatosan és fáradhatatlanul ott cikáztak a fejemben. A „kárfelmérés” után következett a „kármentés”, ami esetemben azt jelentette, hogy valami elfogadható mesét kell kitalálni a történtekre. Ilyen esetben ez volt a megszokott forgatókönyv. A letartóztatásomat követően egyből egy kórházba vittek, ahol a vér mellett vizeletet is vettek tőlem. Nem volt hát kérdéses, hogy a drogos befolyásoltságom sem maradhat titokban az ideiglenes vendéglátóim előtt, hogy a szerszámgépekről már ne is beszéljek. Utóbbiakkal kapcsolatban azt találtam ki, hogy a rosenheimi Kaufland parkolójában, amikor megálltam vacsorázni, albánok szólítottak le, és tőlük vásároltam a gépeket, na meg a kólát is. A mesémet a lehető legegyszerűbb és leghihetőbb verzióban kellett kitalálnom. A történetem azért tűnt kézenfekvőnek, mert majdnem igaz is volt, legalábbis az alapsztori. A Kaufland parkolója, a kajálás, a vásárlás és a cucc. Csupán a románokból közben albánok lettek. Ha már az ember kényszerből hazudik, könnyebb úgy csinálni, hogy annak egy része igaz. Az első gondolatom az volt, hogy azt hazudom, az út szélén találtam, de az annyira életszerűtlen lett volna, hogy még magam sem hittem volna el. Mivel nem ismertem az ottani rendszert, úgy voltam vele, jobb, ha nem húzom ki a gyufát a bajoroknál. A helyzetem így sem volt túl biztató. Tisztában voltam azzal, hogy a tárgyi bizonyítékok alapján úgyis elítélnek, viszont amit elkövettem, nem főben járó bűn, tehát hosszabb büntetést nem fognak kiszabni érte. Már csak azért sem, mert Németországban eddig büntetlen előéletűnek számítottam. Azért ez mindenképpen némi optimizmusra adott okot. Miután véglegesítettem magamban a sztorit, az otthoniak jutottak eszembe. Mit fog szólni az anyám? Vajon mi lesz a Babilonnal? Vajon Fecó és Gábor tudják-e nélkülem is úgy csinálni, ahogy kell? Volt a fejemben néhány nyitott kérdés, melyek komoly kétségeket okoztak.

Körülbelül délig kattoghattam, akkor jöttek értem, gyorsan megbilincseltek, és felkísértek az illetékes osztályra, amelyik a tegnapi stiklijeim miatt nyomozott. Magam sem tudom, hogy jutott eszembe hirtelen ez a szó, de elmosolyodtam. Barátom, Boikó bagatellizálta el így a menetrend szerinti késeléseit. Úgy tűnt, megint közös a sorsunk, csak neki Rómában, nekem pedig bajor földön jutott a rabok keserű kenyere. Az emeleti irodahelyiség bejáratánál már vártak ránk. Egy középkorú öltönyös férfi és egy húszas éveinek közepén járó nő. A férfi szürke öltönye a legújabb divat szerint készült – valószínűleg Giorgio Armani tervei alapján – és barna bőrcipőt viselt hozzá. A Tag Heuer órájából arra következtettem, hogy jól keres, szóval valószínűleg jól érti a dolgát. Kezében egy olyan aktatáska volt, amit tipikusan az ügyvédek használnak. Érkezésünkre felemelkedett, elém lépett, majd köszönt és bemutatkozott, ahogy illik. A nevét nem értettem, és a mondandóját sem nagyon, de hála istennek, a fiatal nő tudott magyarul.

– Kenéz Piroska vagyok, az ön mellé kirendelt tolmács – artikulálta nagyon szépen, majd színpadiasan az ügyvédre mutatott. – Ő pedig Gerhard Strindl, a kirendelt védője. Mivel tudomásom szerint nem beszél németül, végig jelen leszek a meghallgatásnál, és az én feladatom lesz az ügyvéd úr, a nyomozó és az ön közötti megfelelő kapcsolat kialakítása.

Szép kereken fogalmazott, ami többet érdemelt volna tőlem egy biccentésnél, de sajnos ezúttal nem futotta másra. A helyiség, amibe beléptünk, meglehetősen tágasnak tűnt. Az utcafront szinte csak üvegből állt, így fényforrás nélkül is vakító világosság uralta az egész szobát. A nyomozó – valami Hans, akinek a vezetéknevét szinte azon nyomban elfelejtettem –, már bent várt minket. Mily’ véletlen, farmert és világos inget viselt. Érkezésünkkor felállt, furcsamód kezet nyújtott, még nekem is, miután az egyenruhás levette kezemről a bilincseket. A gesztust nem tudtam hova tenni, mivel nem voltam az ilyenekhez hozzászokva. Egy darabig az arcát figyeltem, de arról semmit nem tudtam leolvasni. Sem kárörvendést, sem pedig rosszindulatot. Barátságosan mosolygott, majd újra helyet foglalt a székén. Megnyomott pár gombot a számítógép klaviatúráján, majd nyugodt tempóban részletesen felvázolta, mire jutottak az elmúlt tíz óra során. Lassan, tagoltan beszélt, időnként szünetet tartva, így adott időt a tolmácsnőnek fordításra. Kenéz Piroska alapvetően nem lett volna rossz csaj, de az előnytelenül kiválasztott térdig érő barna kosztüm zsákszerűen feszült az egyébként nem rossz alakjára, így az összhatás egy fekete hajú, szemüveges, vonzó arcú vénkisasszony lett. Öltözködését nyelvtudásával kompenzálta. Maga a kihallgatás menete is furcsán zajlott. A rendőr kiterített minden kártyát a képzeletbeli asztalra, majd megkérdezte, hogy tartom-e a tétet. Érdekes nyomozói filozófia volt, és akkor még nem értettem, mi ebben a logika. Egy taktikusabb felvezetéssel egy pancserból akár még több felderítetlen bűncselekményt is kihúzhattak volna. Később azonban megtudtam, hogy ez alatt a rövid idő alatt minden lehetséges infót beszereztek rólam, és mire oda kerültem, már nyitott könyv voltam számukra. Azt gyorsan felmértem, hogy ami előttük van, és amit fel tudnak hozni ellenem, azokat anélkül is rám tudják verni, hogy annyit mondanék, kukk. A helyzetem nem volt valami rózsás.

Ráadásul akkor még nem is tudtam, Bayernben mivel jár a konok tagadás. Az előzetesben később sokszor hallottam azt a szót, hogy dreimalig, vagyis háromszoros. Tehát ha nem viszed el a balhét és elítélnek, akkor háromszor annyit kapsz, mintha mindent beismernél.

– Nem értem, milyen tétet? – játszottam a hülyét, mire Piroska közölte, ez csak amolyan szójárás, és azt kérdezi, hajlandó vagyok-e beismerni az előbb felhozott vádakat.

– Pontosan miről is van szó? Ha megismételné, kérem, elég fáradt vagyok – húztam az időt, de a nő türelmes volt.

– Közúti veszélyeztetés, lopás és kábítószerrel való visszaélés.

Még mindig nem döntöttem el magamban, mit tegyek, ezért tovább húztam az időt.

– Nem loptam semmit. Ha a szerszámgépekre gondolnak, azokat albánoktól vettem.

Az agyam lázasan dolgozott, miközben Piroska közölte Hansszal az első érdemleges dolgot, amit az üggyel kapcsolatban mondtam. Tudtam, hogy ez már fekszik. Tisztában voltam vele, hogy az orgazdaság mindenhol enyhébb kategória, mint az elkövetés, tehát erre mindenképpen szükség lesz.

– Mayer úr azt kérdezi, hogy a közúti veszélyeztetést és a kábítószerrel való visszaélést elismeri-e – mondta a tolmácsnő, és erre valamit válaszolnom kellett. A szorultság nagyon jó tanácsadó, így remek kibúvó jutott eszembe.

– Magyarul beszélő ügyvédet szeretnék, és csak vele akarok beszélni négyszemközt –közöltem Piroskával, aki buzgón tolmácsolta ezt a nyomozónak.

Én csak az arcát figyeltem, de nem vettem észre, hogy a kibúvóm bármit is változtatott volna a készségességén. Felemelte a telefont, pár másodperces várakozás után utasításokat mondhatott a kagylóba, mert egy percen belül benyitott a zöld ruhás, aki korábban felkísért bilinccsel a kezében.

– Mayer úr intézkedik a kérését illetően, és amint találnak magyarul beszélő ügyvédet, folytatódik a meghallgatás. Bár hozzáteszem, nem érti ennek jelentőségét, hiszen itt nálunk ez máshogy működik, mint Magyarországon.

Mulatságos volt Piroska szájából a „nálunk” szót hallani, de nem érdekelt. A kezemet előrenyújtottam, hogy az egyenruhás megbilincselhessen, majd a jegyzeteit pakolászó nőhöz fordultam.

– Azt esetleg megkérdezné Mayer úrtól, hogy mennyi ideig leszek még ebben az egérlyukban?

Piroska eleget tett a kérésemnek, ezzel megtudtam, hogy még a mai nap folyamán átvisznek egy előzetes házba. Ennek a hírnek megörültem, mert azt hittem, így lesz időm átgondolni még egyszer a történetet, és ahol gyengének érzem, ott fényezhetem egy kicsit a sztorit. Hogy mekkorát tévedtem, arra rövid időn belül rájöttem. Alig ettem meg az ebédre kapott gombócot és húst, már jött is a kísérő rendőr, és bár egy kukkot sem értettem abból, amit mondott, a gesztusaiból és a kezében lévő bilincsből hamar összeraktam, hogy újra kísérni akar valahova. Először azt hittem, hogy a böribe szállítanak, de hamar rá kellett zizzennem a valóságra. A folyosón ezúttal is ott volt a tolmácsnő, de a mellette ülő, érkezésünkkor felálló magas, vékony alakot még nem ismertem. Halszálkás öltönyt és sötétkék inget viselt. Amikor elém lépett és kezet nyújtott, bemutatkozott.

– Dr. Krivarics Áron vagyok, az ön kirendelt ügyvédje.

Ennél jobban már csak akkor lepődtem volna meg, ha magával az ördöggel kellett volna paroláznom. Nem értettem, hogy megy ez itt a németeknél, hogy böffent egyet a delikvens, hogy magyar ügyvédet akar, és máris leakasztanak egyet a polcról. Miután helyet foglaltunk, Herr Mayer önelégült mosollyal közölte a tolmácsnőn keresztül, hogy lám, itt a magyar nyelvű ügyvéd, akit kértem.

– Honnan tudjam, hogy tényleg ügyvéd, és nem pedig egy magyarul jól beszélő nyomozó? – tamáskodtam, de a lelkem mélyén tudtam, ezt itt Európa közepén, egy jogállamban nem mernék megtenni.

Az ügyvédet nem tudtam kizökkenteni, készségesen elővette az igazolványát és megmutatta. Kétség nem fért hozzá, valóban igazi ügyvéd volt, kamarai tagsággal. A „Rechtsanwalt” szóra jól emlékeztem egy tíz évvel ezelőtti akcióból, és tudtam, hogy ügyvédet jelent. Az incidens után nem volt más választásom, mint hogy megkérjem a nyomozót, engedje meg, válthassak pár szót az újdonsült ügyvédemmel. Herr Mayer készségesen beleegyezett, és a tolmácsnővel együtt elhagyták a kihallgatót. Miután magunkra maradtunk, kicsit behatóbban is megismerkedtünk az ügyvéddel. Az apja 1956-ban, fiatalon disszidált, majd megismerkedett egy német nővel, és Münchenben telepedtek le. Bár az anyja német volt, és otthon szinte kizárólag németül beszéltek, az apjának fontos volt a magyarsága, ezért ragaszkodott hozzá, hogy a fia a német nyelv mellett a magyart is elsajátítsa anyanyelvi szinten. Persze mindezeket később mesélte el, mivel nem értettem, hogy egy Németországban született hazánk fia honnan tud szinte akcentus nélkül magyarul. A fickó egyébként kifejezetten mulatságos volt. Persze lehet, hogy csak nekem tűnt annak, de olyan érzésem volt, mintha a magas szőke férfi – felemás cipőben – lelépett volna a filmvászonról, és az ügyvédemnek szegődött. Pont úgy nézett ki, sőt még a haját is úgy hordta, mint Pierre Richard abban az ominózus filmben. Az első benyomásaim alapján kétségkívül jóindulatú, segítőkész embernek ismertem meg. Amikor beszélni kezdett az ügyről, egyből elvetettem magamban azt a lehetőséget, hogy egy rendőrségnek bedolgozó ügyvéd, akinek az a dolga, hogy minél több dolgot beismertessen a delikvensekkel. Inkább pontosan felvázolta a helyzetet, és nagyon sok információt megosztott velem, amiktől lényegesen okosabb lettem. Megtudtam például, hogy a rosenheimi rendőrök félelmetesen képben vannak velem kapcsolatban. A magyar kollégáktól kapott információ több is volt a kelleténél, és az elmúlt órákban sem lopták a napot, mármint ami a nyomozást illette. Tisztában voltak az előéletemmel, és azzal is, hogy nem sokkal a letartóztatásom előtt léptem át a német határt, és mivel a szerszámgépek ellopásának lecsekkolása sem tartott nekik több hétig, így hamar rájöttek, hogy mint elkövető szóba se jöhetek. Arra a kérdésre, hogy miért kínáltak be lopással, nem tudott válaszolni, de elmondta, hogy a gyanúsítás, amit vele közöltek, már nem lopásról, hanem orgazdaságról szól. Ja, és ne feledkezzünk meg a közúti veszélyeztetésről és a kábítószerrel való visszaélésről sem. A helyzetet súlyosbította, hogy mindezeket jogosítvány nélkül követtem el. Hát igen, már ezt is tudták, de akkor és ott ez volt a legkevesebb. Egyetlen probléma, ami tisztázásra várt, és ami még hiányzott a nyomozati cselekményekből, azon tény feltárása volt, hogyan kerültek a gépek hozzám. Miután elmondtam neki a verziómat, egész megértőnek tűnt, pedig számára is egyértelmű volt, hogy a történet sántít.

– Sándor, magára bízom – sóhajtott egy nagyot –, ha nem akarja beköpni a társait, akkor ragaszkodni fogunk ehhez a változathoz. De jó, ha tudja, ebben az esetben biztosan nem tudok felfüggesztett büntetést kérni.

Na igen, ez volt Németország. Ha itt úgynevezett „reine tischt” csináltál, akkor korlátlanul enyhíthették az ítéletet. A „reine tisch” tulajdonképpen tiszta asztalt jelentett, de legjobban a kitálal kifejezéshez hasonlíthatnám. Természetesen erről esetemben szó sem lehetett, és erre Herr Mayer is hamar rájött. Nem sokkal később megtettem a „részletes” vallomásomat az ügyben. Tulajdonképpen a rendőrségi fogdán kitalált alapsztorit egészítettem ki egy hihető kerek történetté, ami így szólt:

Mivel terveim szerint használtbútor-boltot szeretnék nyitni, eljöttem Münchenbe felderíteni a felvevőpiacot, ahonnan a jövőben beszerezhetem a használt bútorokat. Megérkeztem Rosenheimbe, és a Kaufland parkolójában megálltam pár falatot enni a döneresnél. Ott két albán fickó odajött hozzám, és tört angolsággal felkínálták a szerszámgépeket. Mivel jó üzletnek tűnt, megvettem a kínált árut, amiről természetesen nem is sejtettem, hogy akár lopásból is származhat. A végén még megkérdezték, akarok-e egy kis kokót, mire vettem tőlük egy pakkot, és annak egy részét ott helyben el is fogyasztottam. A történet gerince végül is igaz volt, és erre építettem a többi részletet. Csupán az eladók kiléte lett megváltoztatva, na meg az indok, amivel kijöttem Németországba. Később tudtam meg, hogy a rendőrök lecsekkolták a kauflandos sztorit is, amivel még szerencsém is volt, mivel a török árus, akitől a dönertálat vettem, emlékezett rám, illetve arra is, hogy két gyanús külsejű fazonnal elmentünk valahová. Mivel ez egyezett az általam elmondottakkal, a bajor rendőrök benyalták, de főleg annak köszönhetően, hogy a török arra a kérdésre, szerinte spontán jöttek-e oda hozzám az autóhoz vagy már ismertük egymást, azt a választ adta, hogy úgy tűnt, véletlen találkozás volt. Az ügyvéd szerint igazából ennek köszönhető, hogy nem folytak bele mélyebben a szerszámgépek eredetére vonatkozó nyomozásba.

Mivel mindent készségesen elismertem, hamar le is zárták a nyomozást. Az ügyvéd tanácsára próbáltam megbánást tanúsítani az orgazdasággal és a kábítószerrel való visszaéléssel kapcsolatban, ami pedig a súlyos közlekedési kihágásokat illeti, az csupán az előzőek szükségtelen következménye.

2. fejezet

A történetem a Stadelheimben folytatódott. A kihallgatások után az estét még a rosenheimi rendőrségi fogdában töltöttem, de másnap reggel átszállítottak a müncheni Stadelheimbe. Ez a börtön, melyet 1894-ben építettek, a nemzetiszocialista rendszer ideje alatt több kivégzés helyszíne is volt, bár nem csak emiatt kapcsolódik a nácikhoz. Ez a híres börtön anno Hitler lakhelye is volt, mielőtt még Németország vezére lett volna. Később – amikor már egy ideje ott vendégeskedtem –, láttam a zárkáját is, igaz, csak kívülről, mert megőrizték érintetlenül az utókor számára. Maga a börtön négy épületből áll: Nord-, West-, Ost- és Südbau. A „Nord-” és a „Süd-” épült régebben, és ezeket kötötte össze két oldalról egy-egy négyszintes épület, a „West-” és az „Ostbau”. Ezek alkották Közép-Európa egyik legnagyobb előzetes intézményét, ami több mint kétezer foglyot képes befogadni. Az épületegyüttes központjában egy templom állt, ahová az amúgy nem túl sok keresztény hitű eljárhatott vallását gyakorolni. A börtön túlnyomó részét a törökök és a világ minden tájáról összesereglett arabok, valamint egy erős orosz kontingens alkotta. Hozzájuk jöttek a kelet-európaiak, nyugat-európaiak, és az a néhány német, akiket előzetesbe csuktak, ha valami olyat követtek el, amiért nem alkalmazhatták náluk a házi őrizetet. A központban álló templomot négy sétaudvar szegélyezte, gondosan elválasztva egymástól az épületeket, tehát mindegyiknek saját sétaudvara volt. Ide kerültem, és mint mindenki más, én is a kórházkörletben kezdtem egészségügyi megfigyelésen. A németeknél ez bevett szokás volt, megfigyelik az újdonsült „klienseket”, nincs-e valami lappangó betegségük, ami miatt később gondjuk lehet az illetővel. A precíz német előrelátás… Az inkább kórteremnek, mint zárkának kinéző helyiségben öt ágy volt. Egyszemélyes ágyak a fal mellett, és a kórterem végén baloldalt egy vécé. A berendezés meglehetősen avítt volt. Mint a magyar börtönökben a szállítózárkák. Három sorstársam mellé tettek be negyediknek. A német börtönökre jellemzően ebben az egy helyiségben is megvolt a szokásos „vegyes vágott”. Ez azt jelentette, hogy három náció képviseltette magát: egy fehér, egy fekete és egy füstös képű. A közös csak az volt bennük, hogy amikor odaléptem hozzájuk, hogy lekezeljek velük, mind a német nyelvet használták üdvözlési formának. Mivel egy kukkot sem tudtam még németül, a hiányos angolságommal csak annyit löktem nekik:

– Hi, I am Alex!

A négert Robertnek, a törököt Kemálnak, míg a fehér fiút Dávidnak hívták. A másik kettő érdeklődését a kölcsönös udvariassági formák után szinte azonnal elveszítettem, ellenben a fehér srác feltett néhány kérdést németül, amiből szinte egy szót sem értettem, ezért széttártam a karomat.

– Sorry, I am Hungary – törtem az angolt borzalmasan, mire a fickó arcán olyan mosoly terült szét, mintha valami jó hírt hallott volna.

– Hát magyar vagy, baszd meg? – hallottam az ismerős szavakat, melyek hirtelen mennyei zenének tűntek füleimnek.

– Te is az vagy? – kérdeztem elképedten.

– Hát persze, csak gondosan álcázom magam! – nevetett a srác, akit csak akkor vettem alaposabban szemügyre. Sportos alkat volt. Magas ugyan, de nálam valamivel alacsonyabb. Fiatalabb korában hobbiszinten foglalkozott testépítéssel, ez még mindig látszott rajta. Arca megnyerő, kissé hosszúkás, nagy szemekkel, rövidre nyírt barna hajjal. Külső szemlélő csak nézne, hogy egy ilyen ember mit keres egy ilyen helyen.

– Mi a faszom ez itt, betegszoba? – zökkentem vissza a szép, szaftos magyar nyelvbe.

– Valami olyasmi, de itt befogadónak hívják. Négy-öt napig van itt az emberfia, míg nem találják meg neki a fajtáját – mondta a srác, mire teljesen elképedtem.

– Fajtáját? Mik ezek, nácik?

– Azok hát, de vigyázz, értik ezt a szót, és gecizni fognak veled, ha velük szemben használod! Egyébként a fajtát nem rosszindulatból mondtam. Úgy értettem, hogy mivel németül itt csak a törökök és a ruszkik beszélnek, minden embert megpróbálnak a saját nemzetbélijeivel egy körletbe összetenni. Szóval nem olyan köcsögök, mint amilyennek látszanak – adott minden részletre kitérő választ.

Miután elpakoltam a cuccaimat, bevackoltam magam a mellette lévő ágyba, és ő mesélni kezdett. Megtudtam, hogy szinte akcentus nélkül, anyanyelvi szinten beszéli a németet, mivel az apja az 1970-es, ’80-as éveket végigdolgozta Kelet-Németországban. Gázvezetékeket szereltek és építettek a hajdani NDK területén. Mivel az öreg a családját is kivitte magával, a három fiútestvér Németországban járta ki az iskoláit, sőt, a legkisebb ott is született. Dávid a középső fiú volt, de mégis a legeszesebb, így a testvérek között mindig ő vitte a prímet. Jelenleg gumilopásért volt bent. Amikor először megemlítette, röhögtem egy nagyot, mert azt gondoltam, hogy éjszaka autókat emelnek meg, leveszik róluk a kerekeket, és utána a járdára engedik a lecsupaszított keréktárcsákat. Hamar lefagyott a mosoly az arcomról, amikor elmondta, milyen szervezettséggel – többek közt a Google Earth igénybevételével – nyomtak fel gumilerakatokat Németországban. A „szezon” a téli időszak volt, ugyanis inkább a nyári gumiknak van a piacon keletje. Csak a nagy kerekeket hozták el, általában húsz coll felett, de azokból is inkább a Merci, BMW és az Audi gyári és tuning változatait. Amikor megmutatta a vádiratát, ötvenezer euró alatt nem volt kárérték. Ilyen tételekre már komolyabb arcok se húzták volna a szájukat. Ez volt hát Király Dávid, aki a következő hónapokban sorstársam és egyben nagyon jó barátom lett.

3. fejezet

Amikor rájöttek, hogy mindketten magyarok vagyunk, és jól megértjük egymást, valamint Dávid perfekt német nyelvből is, csak a hétvégét töltöttük a Krankenhausban. Hétfőn már költöztünk is a Nordbau „H” körletébe, ahol az első emelet 115-ös cellájába tettek minket. Az ötágyas cella tiszta és rendezett volt, noha nem egy Hotel Intercontinental, de a magyar viszonyokhoz képest szanatóriumnak tetszett. A lefalazott vécé, a tágas belső tér és két nagy ablak nekünk pont megfelelt. Azzal, hogy körletbe kerültünk, elvették a civil ruháinkat is, és előzetes létünkre ugyanabban a kék egyennadrágban és ingben voltunk, mint az elítéltek. Később megtudtam, hogy az a néhány szerencsés, aki mégis civilben volt, azért tehette meg, mert volt olyan hozzátartozója, aki hetente váltás ruhát tudott beadni neki. Az összes többi úgy nézett ki, mint az elítéltek.

A „115-be” rajtunk kívül egy pakisztánit, illetve két románt szállásoltak el. Amír drog miatt volt bent, és mivel Németországban született, tökéletesen beszélt németül. Vékony, sötét bőrű fickó volt, kis bajusszal. Első ránézésre a sarki gyrosos jutott róla eszébe az embernek. A húszas éveinek végén járhatott, és meglehetősen barátságos modora miatt hamar megkedveltük. A románokkal sem volt különösebben probléma. Lionel egy constancai pufók, himlőhelyes autótolvaj volt, aki még télen is folyamatosan izzadt. Néha már komikusnak tűnt, ahogy a „bv-s” zsebkendőjével tízpercenként a homlokát törölgette. Cosmin, a másik, áruházi lopásokra specializálta magát. Majdnem olyan magas volt, mint én, csak alkatra épp feleakkora. Csontos testalkatának köszönhetően meglehetősen fürgén mozgott, és néha úgy éreztem, mintha neki pótcselekvés lenne, hogy egész nap csinál valamit. Egy-két nap alatt jobban megismertük egymást, így Cosminról hamar kiderült, hogy mivel aradi, természetesen ismeri a Rozneanu családot, így Boikót és Gabit is. Amikor megtudta, hogy többször is voltam kint náluk vendégségben, és jó barátok is vagyunk, még nagyobb lett nála a respektem, és ezáltal Lionelnél is, aki román lévén szintén hallott már az én aradi barátaimról. Maga a börtönrendszer hasonló volt a magyar előzetes házakhoz, mégis valahogy teljesen más kávéház. Az otthoni börtönkonyhákhoz képest a kaja kimondottan finom és ízletes, és a mennyiséggel sem volt semmi probléma, csupán a bajor konyha specialitásait kellett megszokni. A rengeteg krumplisaláta és knödel eleinte furcsa volt, de idővel megszerettem.

Sajnos a zárkaajtó a nap huszonhárom órájában zárva volt, csak arra az egy órára jutottunk ki, amikor a napi sétára engedtek ki minket. Kivételt képeztek a fürdési napok, ilyenkor reggel nyolctól tízig az összes zárka nyitva volt, míg mindenki meg nem fürdött és le nem cserélte a ruháit. Ilyenkor – mivel szabadon mozoghattunk – nyugodtan lehetett ismerkedni, üzletelni és spanokat keresni. A fürdési napok a keddet és a pénteket jelentették, ezért oda kerülésem másnapján át is éltem az első ilyen ramazurit, és átestem az első meglepetésen is. Épp a raktárban sorakoztam tusfürdőért és törölközőért, amikor egy öblös hangot hallottam a hátam mögött. A nyelvet felismertem, jugo volt, és bizony nem tulajdonítottam volna neki nagy jelentőséget, ha nem szövi bele a mondandójába többször a „Crazy” nevet. Bár még így sem volt egyértelmű, hogy én vagyok a világ egyetlen Crazyje, valahogy ösztönösen megéreztem, hogy ez a jugo tiráda csak nekem szólhat. Vajon ki az, és mit akarhat? Oldalra fordítottam hát a fejem, és egy ismerős arc kezdett körvonalazódni az emlékeimben. A múlt tízéves távlatából beugrott Matteo emlékképe, és a film egyből pörögni kezdett.

1994 októberében Marindvorából kellett kihozni egy muszlim nőt és a kisgyerekét. Az összekötő reggel eligazítást tartott a leendő akció részleteiről. Az egyik szellemi vezető családja bent rekedt a Marindvora egyik négyemeletes házában. Ezt a negyedet egyébként kevésbé viselte meg a polgárháború vihara, mint Szarajevó más részeit, de az ügy nem tűnt sétagaloppnak. Nagy részét a muszlimok tartották ellenőrzésük alatt, de rengeteg volt a mesterlövész, és veszélyt jelentettek a szerb szabadcsapatok portyázásai is. Az összekötő végül úgy döntött, összesen négyen megyünk. Mirko, én és egy másik csapat két embere, Darko és Matteo. Ez a két horvát fiú hozzánk hasonlóan egy külön egységet alkotott. Darko a JNA egy speciális egységében mesterlövészként tűnt ki, de a kiképzésének köszönhetően közelharcban sem ijedt meg a saját árnyékától, ha arra került a sor. Alkata az átlagosnál vékonyabb, inkább szikárnak mondható, és hát a magassága se érte el az 1,70-et, mégis ő volt a főnök kettejük között. Termetét meghazudtolva volt képes harcolni – amellett, hogy jól és gyorsan döntött éles helyzetekben is. Matteo szöges ellentéte volt bajtársának, már ami a külsőt illeti. Közel kétméteres magasságához jóval mázsa feletti súly dukált. Természetesen az ő esetében is ott volt a JNA-ban kapott különleges kiképzés, ami alapján a teste maga is egy külön fegyverzetet jelentett. Két Jeeppel indultunk el a Dalmatinskán. Mirko és én egy H1-gyel, míg Matteóék egy UAZ-zal követtek minket. A szokásosnál csendesebb nap volt. Az Alazda környékén hallatszott némi fegyverropogás, de az épp érvényben lévő tűzszünetet nem zavarta meg semmi. Persze rutinos rókák lévén tudtuk, ezek a tűzszünetek meglehetősen törékenyek, ezért jobban bíztunk a mellettünk fekvő automata fegyverekben, és a H1 tetejére épített géppuskában, aminek még a látszata is tekintélyt parancsolónak tűnt, hát még ha eleresztettek vele egy sorozatot.

A forgatókönyv szerint a Bogusevac 14.-es számú ház előtt felvesszük a nőt és a gyereket, majd a legrövidebb úton bevisszük őket a DSA központjába. A munka rutinfeladatnak tűnt egészen addig, míg meg nem érkeztünk a fent említett házhoz. A nő természetesen nem volt a kapuban, mire Mirko beszólt rádión, jelezve a nem várt fejleményt. Míg a további parancsokra vártunk, kicsit feltérképeztük a terepet. A környék nyugodtnak tűnt, nem volt jele semmi közelgő veszélyforrásnak. Matteo recsegett át valamit szlávul Mirkónak, aki pár szóban eligazította. Bár két külön csoport voltunk, ez esetben Mirko volt az akció vezetője. A protokoll szerint ő felelt az akció sikeréért, és ha bármi előre nem várt esemény jött közbe, ő volt az, akinek rögtönöznie kellett. Azt a néhány alapszót leszámítva egy kukkot se értettem a nyelvükön, de a szituációkból következtethettem a történésekre. Várakoztunk, és mialatt a főnökség pár kilométerrel odébb kitalálta, hogyan tovább, én unalmamban a kocsi rádióját csavargattam, hátha találok valami hallgatható zenét. Aztán egyszer csak életre kelt a rádió. Mirko figyelmesen hallgatta, majd miután nyugtázta a hallottakat, hozzám fordult.

– Süket a vonalas telefon, nem tudnak kapcsolatba lépni a nővel. Nekünk kell felmenni érte – mondta, majd rövid, pár szavas rádióüzenetben megismételte a verdiktet Matteóéknak.

Néhány pillanattal később már a lépcsőházban nyomultunk a célszemélyek lakása felé. Szentségeltem magamban egy sort, mert a nő és a lánya természetesen a negyediken laktak, és ezt a négyemeletnyi lépcsőt nem az én másnapos testemnek találták ki. A lépcsőfordulók örökkévalóságnak tűntek, mire felértünk. Mirko két hosszút csöngetett, mire az ajtó résnyire nyílt. A bekapcsolt ajtólánc felett riadt szempár pislogott, majd néhány halk mondatban tudatta Mirkóval a történteket. Szokás szerint egy szót sem értettem, de nem is érdekelt a dolgok miértje, annál is inkább az, hogy induljunk már el végre. Valószínű, barátom is erre próbálta rávenni őket, és pár másodperc múlva megjelentek az ajtóban a korábban már összekészített csomagjaikkal a kezükben.

– Jovanka Seferovic – rebegte a harminc körüli, szép arcú, törékeny nő, aki fekete ruhát és kendőt viselt. A boszniai muszlim nők modern viselete volt ez, így semmi meglepő nem volt benne. A tízéves kislányon viszont farmer és Nike edzőcipő volt, ami azért elárulta, hogy a családnak nem kell nélkülözni ezekben a vészterhes időkben sem. A poggyászuk egy bőröndből, egy kézitáskából és a kislány hátizsákjából állt. Matteónak jutott a bőrönd, nekem pedig a két apróság.

Darko és Mirko kíséretében elindultak hát védenceink, míg mi Matteóval, mint a málhás lovak zártuk a sort fedezet gyanánt. Bár semmi okunk nem volt bármiféle incidensre gyanakodni, mégis az alapvető óvatosság ott volt bennünk, és természetesen – ha nem is szó szerint – követtük az ilyenkor szokásos protokollt. Az utcára érve mindenki azonnal elfoglalta helyét az otthagyott járművekben, és a parancsnak megfelelően már indultunk is vissza a központba. Ezúttal is Mirko vezetett, én pedig beültem a hátsó ülésre, ahogy az ilyen esetekben szokás volt. Mirko lazán, de mégis tempósan nyomta a gázt, és a Beogradska felé vette az irányt. Mivel a gyerek az ablakhoz akart ülni, a nőnek közvetlenül mellettem jutott hely. A H1 tágas belső tere ellenére is igen közel kerültünk egymáshoz. Drága parfümjének illata befészkelte magát az orromba. Igazi, finom úrinő volt ebben az ingerszegény környezetben. Szememmel végigpásztáztam, már amennyire a jelen helyzet diszkréciója engedte. Tényleg csinos nő volt, remek alakkal, bár a bő szabású ruha csak sejtetni engedte filigrán vonalait. Jovanka ekkor vette észre, hogy stírölöm, de nem igazán foglalkozott vele, valószínűleg nem én voltam az első, aki jobban megnézte. Testével az autó ajtaja felé fordulva inkább az utat figyelte, és szemmel láthatóan szeretett volna minél előbb túl lenni ezen a kényes szituáción. Már a Beogradskán hasítottunk, amikor egy sorozat verte végig a H1 motorháztetőjét és a mellettünk épp megálló villamosvezető kabinját. Az első pillanatban azt hittem, minket támadtak meg, de pár másodperccel később, amikor a villamost több oldalról tűz alá vették, egyértelművé vált, hogy ezúttal nem mi vagyunk az első számú célpont. Nagyon nem paráztunk, mert a H1 karosszériája és üvegei is páncélozottak, illetve golyóállóak voltak, viszont ahogy az ilyen esetekben szokás, már fektettem is le a nőt és a gyereket az autó padlójára. Csak egy pillantást vetettem Mirkóra, mert nem volt egyértelmű, hogy a jelenlegi helyzetben pucolunk, vagy a főleg muszlimokkal teli villamos védelmére kelünk. A körülöttünk zajló támadás miértjét szinte teljesen biztosra vettük. Egy muszlimok által ellenőrzött területen ilyen módon csak a szerbek támadhatták meg a fegyvertelen lakosságot. Mivel a sorozat telibe trafálta a fülkét, a villamos vezetője szinte biztosan holtan borult a jármű műszerfalára. Tudtuk, ha lelépünk, az utasokat valószínűleg kirabolják és legyilkolják a szerb támadók. Ez gyakori koreográfia volt akkoriban, így tartották rettegésben a lakosságot a negyedből kiszoruló szerbek. Mirko a fegyveréért nyúlt, ami jelzésértékű volt számomra. Nem kellett több, és már másztam is be a tetőre épített géppuskafészekbe. Darko az UAZ-zal átvágott a villamossíneken, hogy a túloldalról támadó ellenségtől védje a villamos másik oldalát. A hét szerb alkotta támadóegység azonnal felbomlott, amint felugatott a H1 tetejébe épített géppuska, ravaszán az ujjammal. Mire a villamos utasai feleszméltek, már csak az általam lekaszált két csetnik maradt ott az üvegszilánk borította macskaköves úton.

– Legalább egyet hagyhattál volna – vetette oda fapofával Mirko, majd direktbe tette a sebességváltót, és folytattuk utunkat a bázis felé.

Matteóék természetesen maradtak, hogy a rendőrség megérkezéséig biztosítsák a terepet. Ha nincs a nő és a gyerek, mi is maradtunk volna, de így az elsődleges feladat az ő biztonságba helyezésük volt. Az út további része eseménytelenül zajlott. Már bent a központban tudtuk meg, hogy a menekülő szerbekből Darko azért még leszedett kettőt, merő unaloműzés gyanánt, de a maradék három lelépett, mire a katonai rendőrök kiérkeztek. Matteo széles mosoly közepette adta át utasaink bőröndjét, ami ugye az UAZ-ban maradt, majd a hüvelykujját felfelé mutatva fejezte ki elismerését a géppuskás magánszámom miatt.

– Crazy sto radis ovdje brate? – zökkentett vissza az elmélkedésből a hegyomlás, ami valami olyasmit jelenthetett a nyelvén, hogy „mizu van, tesó, hogy kerülsz ide?”. Annak idején, ha összefutottunk a központban, és valami diskurzus alakult ki köztünk, Mirko mindig segített nekem, ő volt a tolmácsom. Na igen, akkor könnyű volt, és mivel ezúttal nem volt se közös nyelv, se tolmács, egy kényszeredett mosolynál többre nem futotta. Matteo közben hozzám lépett, és barátságosan átölelt, mint egy rég nem látott barátot. Miközben lapogatott, széles mosollyal magyarázott a körénk gyűlt embereknek valami német és szláv keveréknyelven, amiből a Crazyn kívül egy kukkot se értettem, viszont a hallgatóság reakcióiból, arckifejezéseiből arra következtettem, hogy valami velem kapcsolatos legendával traktálhatja őket. A közönségünk láthatóan pillanatok alatt a történet hatása alá került, majd ugyanilyen gyorsan nyilvánította ki irántam a tiszteletét is. Rögtön a sor elejére engedtek, a raktáros a legjobb ruhát és alsóneműt adta, és azonnal röpködtek is a pacsik meg a vállon veregetések, továbbá egyéb felajánlások hangzottak el különböző nyelveken. Bár érteni nem értettem, a szituáció és a szavak hanglejtése ismerős volt a magyar börtönökből. Lassan kezdett a sztori kellemetlen lenni, mert kétségkívül barátságos volt az engem övező hangulat, de idegesített, hogy az egészből egy szót sem értettem. Kínomban körbenéztem, és az itteni tolmácsomat kerestem. A bennem kialakuló fohász meghallgatásra lelt. Megpillantottam ugyanis Dávidot, aki épp a zárkánk ajtaján lépett ki egy marék szennyessel a kezében.

– Dávid! – Szóltam oda neki megkönnyebbülten, mire ő egyből észrevett, és késlekedés nélkül a segítségemre sietett. Röviden vázoltam a helyzetet, és megkértem, beszéljen rég nem látott barátommal.

A Matteóval lefolytatott eszmecsere után végre nekem is világossá vált, hogy az exzsoldos kábszer miatt van bent, és biztosított afelől, hogy az itteniek most már „tudják, ki vagyok”. Természetesen bármiben számíthatok a segítségére és a kapcsolataira. Hogy ez mit is jelentett pontosan, arra a következő napok és hetek adtak választ. Matteo respektje túlmutatott a szinten, sőt az egész Nordbaun. Őt az egész börtönben ismerték és tisztelték is. Onnantól számítva külön menün voltam. Pontosabban megkaptam a szokásos kaját, ami járt, és mindig kaptam mellé egy kis fémedényben valami extrát. A mindennapi ebéd mellé sült húsok, vagdalt, rántott hal, tojásrántotta meg hasonlók voltak, és mellé az alapkajából is mindig hozzánk hozták vissza a repetát. Emellett elintézték, hogy naponta kijussak fürdeni, és a séta mellett sportfoglalkozásokra is felírtak. Természetesen ezek után a kondiengedélyt is elsőre megadták, és mivel németül egy kukkot sem tudtam, bárhova mentem, Dávid mindenhova elkísért.

A legnehezebb dolog a kapcsolattartás volt az otthoniakkal. A mobil a Stadelheimben igencsak kurrens dolognak számított. Nehéz volt hozzájutni, aranyárban adták, és bizony az őrök nagyon rá voltak állva. Egy speciális mérőszerkezetnek köszönhetően hamar bemérték, és az 500-600 euróért megvásárolt készüléket pikk-pakk elkobozták. Legálisan telefonálni nem lehetett. A nagy távolság miatt a beszélőknek nem volt értelmük, így maradt a levélírás, ami egy előzetes esetében nem volt egyszerű eset. Ha kiadtam egy levelet, azt először elküldték az ügyészségnek, azok továbbították egy fordítóirodának, amit valamikor lefordítottak, majd visszaküldték az ügyészségnek. Ezután átolvasták és továbbították a hozzátartozóknak. Egy ilyen tortúra minimum három hét volt, és ha az otthoniak azonnal válaszoltak, visszafelé is ugyanennyit kellett várni. Tehát a legjobb esetben is a postafordulta másfél hónap volt.

A 2004-es év hamar elment, és már január végét írtuk, mikor este szólt az őr, úgy készüljek, másnap visznek kihallgatásra Rosenheimbe.

4. fejezet

Reggel hatkor már ébresztettek, mivel át kellett öltöznöm civil ruhába, majd beültettek a csurmába. Legalább ez az egy dolog olyan volt, mint otthon. A kékek – pontosabban ott zöldek – nem nagyon kapkodták el. Csak tízre értek oda, addig ott főttem a levemben étlen-szomjan. Szép komótosan megbilincseltek, majd a München Rosenheim közötti távolságot is hasonló tempóban, közel egy óra alatt tettük meg. Krivarics és a tolmácsnő már a folyosón ülve vártak ránk, így érkezésünkkel folytatódhatott az eljárás, vagy legalábbis én valami hasonlót vártam. Amikor végre lekerült a kezemről a bilincs, a nyomozó pár mondatban elém tárta az ügy jelenlegi helyzetét, majd a tolmácsnő közölte:

– Herr Mayer le szeretné zárni az ügyet. A teljes aktát lefordították. Amennyiben nem szeretne további vallomást tenni, úgy az ügyet lezárja, és ön betekinthet az előbb említett iratokba.

Kicsit bambán néztem az ügyvédre, ennél azért kicsit többet vártam.

– Ennyi volt az egész? – csodálkoztam. – Csak egyszer hallgattak meg a hetvenkét órában.

Krivaricsnak ez teljesen normálisnak tűnt, inkább ő tekintett rám meglepetten.

– Talán újabb vallomást akar tenni? – kérdezte megütközve.

– Nem, dehogy! – hűtöttem le gyorsan. – Csak hát furcsa nekem ez a tempó. Durván két hónap, és elejétől a végéig lenyomnak egy ilyen volumenű ügyet?

– Sándor, ez itt Németország! Ezt még inkább lassúnak mondanám az átlagoshoz képest. Ha nincsenek az ön esetében fennálló nemzetközi szinten szerteágazó kapcsolatok, illetve azoknak az átvilágítása, valamint az ünnepek, akkor már rég az ügyészségen lennének az iratok.

Eszembe jutottak Dávid elbeszélései, miszerint itt négy-hat hónap alatt ítéletet hoznak egy átlagos ügyben. Nem tudtam elképzelni, hogy tudják tartani ezeket a határidőket, amikor nálunk egy rendőrségi eljárás tart átlag nyolc-tíz hónapig. Szkeptikus voltam és kétkedő, de most szembesültem a dolgokkal, és a saját bőrömön tapasztaltam ezt a feszített ügymenetet. Az akta olvasása közben mindent megértettem, és bizony másik oldal ide vagy oda, bizonyos tiszteletet éreztem a precizitásuk miatt. Mindennek utánamentek, és az ügyet is lenyomozták lépésről lépésre. Kezdve az összes tanúvallomástól a közterületen található kamerák felvételéig, mindent. Ehhez hozzájött a magyar rendőrségtől lekért priuszom, illetve a különböző utánam nyomozó hatóságok környezettanulmányai és az összefoglaló a lehetséges kapcsolataimról. Megdöbbentően részletes operatív anyag volt, amiben megemlítették többek közt Boikót, Jurát és Boriszt is. Ami meglepett, hogy az ő lehetséges németországi kapcsolataikat is lecsekkolták, és mindezt csodálatra méltó precizitással és tempóban. Ettől függetlenül természetesen rossz nyomon jártak. Nem hitték, hogy az első alkalommal eltört a korsó a kút felé tartó útján, ők ebben a nyomozás alaposságát tekintve sokkal többet láttak, mégis elengedték a koncot, mert egy pontnál nem jutottak tovább. Teljesen elakadtak, ezért lezárták az ügyet, és ebből akár a magyarok is tanulhatnának, de ők ilyen esetben inkább hónapokig, esetenként évekig ülnek az aktán, hátha beesik valami vamzer, vagy egyéb infó lejmre. Na igen, mert a magyar kopók nem nagyon szeretnek dolgozni, csak a sült galambot várják, hogy a szájukba repüljön. Miután átolvastam az egészet, jeleztem Krivaricsnak, hogy részemről ennyi, nem szándékozom kiegészíteni. Az ügyvéd váltott pár mondatot a nyomozóval, aki kinyomtatott egy német nyelvű iratot, aminek már ott volt a magyar fordítása is. A lényege az volt, hogy a dokumentumot – pontosabban annak fordítását – áttekintettem, és egyéb észrevételeim híján elfogadom, hogy vádemelési javaslattal a rendőrség elküldi az ügyészség részére. Miután aláírtam, az ügyvéd kedélyes hangon közölte:

– Valószínűleg február közepéig elkészül a vádirata, és ha ez megtörténik, esélyes, hogy májusra a tárgyalását is kitűzhetik.

Igaz, az elmúlt három hónap során temérdek példa mutatta, hogy a németek ilyenek. Nem lacafacáznak, pikk-pakk vádat emelnek, és ítélkeznek is hat hónapon belül, de valahogy úgy éreztem, én kivétel leszek.

– Ebben egészen biztos, ügyvéd úr? – tamáskodtam.

– Tudja, Sándor, biztos csak a halál, minden egyéb más csak a valószínűségszámítás eredménye, de higgye el, hogy a német igazságszolgáltatásnál kevés kiszámíthatóbb dolog van a világon!

Miközben a mondanivalóját emésztgettem, hozzátette:

– Természetesen, csak ami az ütemterveiket illeti.

Ez utóbbiakat már figyelembe sem vettem. Gyorsnak tűnt nekem ez a tempó, és ha már így állunk, kíváncsi lettem volna arra, hogy mégis mire számítsak.

– Lehet már tudni, hogy mi várható? – kérdeztem.

– Azt gondolom, mindennel, amivel egyébként meggyanúsították, meg fogják vádolni, és ezenkívül hivatalos személy elleni erőszak kísérletével is.

Hirtelen erős nyomást éreztem a gyomorszájam tájékán. Hivatalos személy elleni erőszak?! Hogyhogy? Hiszen nem ellenkeztem az elfogásnál! Ezt tényleg nem értettem, és szóvá is tettem azonnal.

– Azzal meg hogy?

– Ebben az országban, Sándor, ha nem áll meg nekik a közúti ellenőrzésnél, és a rendőr azt állítja, hogy neki kellett elugrania, miközben ön továbbhajtott, az hivatalos személy elleni erőszak.

A hangja továbbra is kedélyesen csengett, de bennem nagyon felment a pumpa.

– De hát szó sem volt ilyesmiről! Ezt akkor elmondtam, amikor novemberben meghallgattak.

Krivarics biztosított afelől, hogy nem őt kell erről meggyőznöm, sokkal inkább a bíróságot, már ha lesz ez irányú vádemelés az ügyben.

Egy későbbi találkozásunk alkalmával, amikor jobban belemerültünk az ok-okozat összefüggésébe, elmondta, véleménye szerint ez a Kripo búcsúajándéka volt, mondván, ha már nem tudtak megkínálni azzal, amit sejtettek, legalább ennyivel is kövérebb legyen az a vádirat. Erre nem számítottam. Innentől viszont tényleg úgy pörögtek a dolgok, hogy csak a fejem kapkodtam. Február első hetében megkaptam a vádiratot, természetesen precízen magyar nyelvre fordítva. Hivatalos személy elleni erőszak kísérlete, orgazdaság, kábítószerrel való visszaélés, közúti veszélyeztetés és jogosítvány nélküli vezetés volt ellenem a vád. Az ügyészség ezekért nyolc évet kért rám összesen. Elsőre sokkolt a dolog, mivel nemrég szabadultam egy nagyobb ítéletből, és most itt volt a következő nyolcas, amivel be akartak kínálni. Persze Krivarics megnyugtatott, nem eszik olyan forrón a kását, és nyugodjak meg, hogy ennél jóval kevesebb lesz. Persze a kérdésemre, hogy mennyivel, számszerűsítve nem tudott válaszolni. Én pedig nem tehettem mást, mint hogy bíztam abban, hogy az ő szava a mérvadó és nem az ügyészségé. Oké, nem két zsák karalábét loptam el, de senkin egy karcolás sem esett, azért ez a nyolcas abszurdnak tűnt mindazért, amit elkövettem, főleg mert Németországban első bűntényesnek számítottam.

Dávid révén folyamatosan tanultam a nyelvet, és mellette február végén beiratkoztam egy német nyelvtanfolyamra, amit ott helyben, a Nordbauban indított az intézet. Dávid perfekt volt ugyan, de a kedvemért, hogy jobban értsem a dolgokat, úgyszintén beiratkozott. A sportmániám itt sem hagyott cserben, jobb híján a Sport Bildet és a Kickert fizettem elő, így bár az otthoniakról elég keveset írtak, a nemzetközi sportéletről rendszeresen értesültem. Arról nem is beszélve, hogy mivel az érdekesebb cikkeket szó szerint akartam érteni, azokat a szótár segítségével lefordítottam. Ez a tudásvágyam fejlesztette a német nyelvtudásomat is. A zárkánk közben egy kicsit átalakult. A két román ítéletet kapott. Lionel a kétrendbeli autólopásért kettő és fél évet, Cosmin az áruházi lopások miatt másfelet kapott. Helyettük kaptunk két magyart. Az egyik Haris Zoli, aki drogfutár volt, és akit a testvérével együtt kaptak el kétszáz bogyóval és negyven gramm kokainnal, ami Zoli szerint nem vészes, de előtte egy héttel Amír hat évet kapott száz gramm hernyóért. Zolival csak pár napot voltak együtt, mivel Amírt is vitték a következő szállítással, de Zoli persze megmagyarázta, hogy a hernyó más, mint a kóla meg az eki. A másik magyart pedig Temesi Gábornak hívták. Egy profi kártyahamisító banda tagjaként bukott le, de úgy, hogy korábban Európában már Olaszországban és Ausztriában is elkapták. Olaszban állítólag nem veszik szigorúan ezt a műfajt, megúszta egy kitiltással. Ausztriában már kapott két évet, aminek felénél kiengedték. Ezután rögtön át is tette Münchenbe a székhelyét. Már három hete dolgoztak, és épp továbbtolták volna a bringát Nürnbergbe, amikor beütött a krach.

Hetekig voltunk így négyen, csak magyarok, mert nem tettek be senkit mellénk, és sokszor tényleg úgy éreztem, mintha egy hazai börtönben lennénk. Ez a feeling mindig csak akkor tört meg, amikor a kulcs csörrent a zárban. Telefonálni nem nagyon tudtam, ha pedig hozzá is jutottam a vashoz, nem mindig értem el az otthoniakat az alatt a pár perc alatt, míg a készüléket sikerült használni. Ezért maradt a levél, ami továbbra is igen nehézkesen működött.

Az üzlet halódott. Kemény tél volt otthon, ami általában a vendéglátás halála. Január és február állítólag olyan keserves volt, hogy a lányok február közepén le is léptek, Ferike pedig bezárta a boltot. Mint kocsma már nem üzemelt, hiszen a lányok miatt átalakult a vendégkör, és mivel a lányok elmentek, így mint kupi is becsődölt. Ezer kilométernyire az üzlettől teljesen tehetetlen voltam, így megkértem a kis barátomat, hogy mentse a menthetőt. A legnagyobb gond az a kéthavi rezsi volt, amit a lányok februárban otthagytak, és a főbérlő ezt teljesen jogosan követelte. A vége az lett, hogy a berendezés egy részét otthagytuk a kaucióval, a maradékot pedig Ferike pénzzé tette. A Volkswagent, amivel elfogtak a rendőrök, kiadták. Ezt Gábor vitte haza, de ha már ott volt, engem is meglátogatott a börtönben. Az információim nagy része tőle származott. Láttam rajta, nagyon szégyelli magát, és kudarcként éli meg a Babilonban történteket, de nem hibáztattam egy percig sem. Ő nem értett a kupikhoz, és mivel nem kapott instrukciókat sehonnan, összecsaptak a feje felett a hullámok. Tényleg megsajnáltam és biztosítottam afelől, hogy ha hazaérek, folytatjuk, addig pedig menjen vissza Pestre, és ápolja a fiúkkal a kapcsolatot, ha esetleg valamire szükségem lesz, akkor bármikor összeránthassa őket. Az S4-et Ferikénél tette le, tudtam, nála megbízhatóbbat úgysem találnék, akire rábízhatnám.

A legkellemesebb meglepetés Marcsitól ért. A vértesszőlősi csárdatulajdonos, amikor megtudta, hogy mi történt, minden hónapban feltett nekem egy „zoll-csomagot”. Német börtönökben éppen akkoriban tiltották be a csomagokat a sok illegális cucc, gyógyszer és drogok miatt, de ha külföldiek zoll-csomagot kaptak, azt azért rendszerint odaadták. Persze minden alkalommal figyelmeztettek minket, hogy ez volt az utolsó, több nem lehet, de végül minden hónapban beengedték a következőt is. Marcsitól pedig szinte mindig kaptam otthonról a finom házi kolbászokat, szalámikat, sonkákat és egy csomó csokit. Naná, hogy heti szinten rotyogott a lecsó a zárkában, a legfinomabb hazai finomságokkal, és bizony Matteo zárkájába is jutott belőle, aki nem tudott betelni a magyar ízekkel.

Matteo egyébként tényleg főnyeremény volt nekem, umslusszkor általában az ő cellájába zárattam át magam, és az alatt a két óra alatt mindig jól elbeszélgettünk. Az első időszakban Dávid segítségével, később már enélkül is jól megértettük egymást. Az umslussz az úgynevezett átzárás volt, ami hetente kétszer délután kettőtől négyig tartott. Ilyenkor az adott szinten belül egy tetszőleges zárkába át lehetett menni vendégségbe, ahol mehetett a banzáj ezerrel. Matteo segítségével képet kaphattam a német börtönök belső felépítéséről, hierarchiájáról és működéséről, ami bizonyos szempontból szöges ellentéte volt a magyarnak. Már eleve a mentalitás is teljesen más itt. Németben elképzelhetetlen az egymástól való lopás, vagy a másik lehúzása, zsarolása, ami a legfontosabb mozgatórugója a magyar börtönöknek. Már a felépítése és összetétele is nagyon érdekes. Németet – főleg előzetesben – csak lasszóval fog az ember. Tíz rabból jó, ha egy volt német. A többi pedig mind auslander, vagyis külföldi. Többnyire német állampolgárok, de nem németek, hanem törökök vagy ruszlánok, vagyis német ajkú oroszok. Jellemző dialektusban, de tökéletesen beszélték a nyelvet, és ők alkották bent a legerősebb klikkeket. Rajtuk kívül voltak még az arabok, a feketék, a kelet-európaiak és a maradék, akik ide-oda csapódtak, épp ahhoz a klikkhez, ahová az érdekük kívánta.

Különös barátságok és szövetségek születtek ebben a kényszerkörnyezetben. Néha még a törökök között is találtam például amerikait vagy épp feketét, de az oroszok teljesen mások voltak. Egy nagyon zárt közösség, akikről csak legendák keringtek. Közéjük bekerülni nem lehetett. Ámulattal néztem hétről hétre azt a szervezettséget, ahogy működtek, pedig akkor még mit sem tudtam az organizációs készségükről. A sétaudvaron teljesen elkülönültek, és mindennap egyenként üdvözölték egymást, a jobb öklüket a szívükhöz érintve. Egy kopasz fickó volt a főnökük, harmincöt év körüli, jókötésű, szikár srác, akinek csillag tetoválás volt a mellkasán. Arcán látszott, hogy nem tűr ellentmondást. Szergejnek hívták. Ő volt a vorzsakov, vagyis a vezető. Szervezetük felépítése és működése figyelemre méltó volt. Minden börtönben volt egy ilyen főnök, akinek mindenki engedelmességgel tartozott. Náluk elképzelhetetlen volt az árulás vagy a kifordulás. Az előbbit halállal, az utóbbit teljes kiközösítéssel sújtották, de a becsület és a tisztesség, a lojalitás számukra olyan egyértelmű volt, hogy ilyenek csak a legszélsőségesebb esetben történtek. Náluk nem volt csóró és nem volt gazdag sem. Mindenki minden hónapban csak annyit tarthatott meg a spájzából, amire szüksége volt, az összes többit bedobta a közösbe, ami a vorzsakovhoz került, ő ebből ellátta azokat, akik épp bekerültek, vagy hozzátartozó híján rászorultak. Ahogy minden orosz vagy ukrán részesült jogi védelemben is, amit szintén a szervezet intézett. Az ő ügyvédeik behozták a telefonokat is, ezért fordulhatott elő, hogyha a börtönben összeszedték az összes telefont, az oroszoknál így is volt szintenként egy. Mint A Gyűrűk Urában, itt is voltak őrzők, csak ők nem a gyűrűt őrizték, hanem a telefonokat. A készülékek csak akkor kerültek elő a seggükből, amikor nyitás volt fürdési napon, mert ők csak olyankor telefonáltak. A körlet mindkét bejáratánál ott állt egy emberük, így meglepni se lehetett őket, főleg úgy, hogy ilyenkor mérni se tudtak, mivel közel száz rab intézte a fürdéssel kapcsolatos napi rutinját.

Persze ezeket az infókat csak később tudtam meg, amikor első nem orosz ajkúként közösségükbe fogadtak. Ez a történet egy csütörtöki nap kezdődött, tavaszodott, és miközben a jótékony márciusi napfényben fürdőztettem az arcom, egyszer csak a fényt átváltotta az árnyék. Vova volt az, Szergej egyik jobbkeze. Nagydarab, betört orrú fickó, arcát hányattatott életének egy-egy epizódját felelevenítő forradások és hegek borították. A megjelenése és erős, izmos testfelépítése határozott embereket is elbizonytalanított volna. Első pillanatban azt hittem, be akar támadni. Bár okot tudtommal nem adtam, de hát az én világomban az ilyet sosem lehet tudni. Egy pillanat alatt ülő helyzetbe hoztam magam, de vigyorgó arca eloszlatta első gondolatomat.

– Sprichst du Deutsch? – kérdezte ramaty akcentussal.

– Ja, ein bisschen – válaszoltam hasonló botrányos kiejtéssel.

– Szergej will mit dir reden, morgen früh, in der 177 zelle, kommst du, aber nur alleine – recsegte az orosz, aminek nagyját persze értettem, főleg azt a részét, hogy egyedül menjek, de féltem, annyira még nem vagyok jó németből, hogy segítség nélkül elcseverésszek bárkivel.

– Kann ich einen Dolmetscher mitnehmen? – próbálkoztam, de Vova megrázta a fejét.

– Nein, nur alleine. Szergej holen einen Dolmetscher von uns.

És ezzel ott is hagyott. Dávid, aki végighallgatta a beszélgetést, bölcsen megvárta, míg az orosz hallótávolságon kívül ért.

– Értettél mindent?

– Na ja, persze csak nagyjából – hümmögtem.

– A főnök akar veled beszélni, és csak egyedül mehetsz a szentélybe, ahol oroszon kívül még senki sem járt – hitetlenkedett. – Természetesen a rabok közül, és tolmácsot sem vihetsz – tette még hozzá, de sokkal okosabb nem lettem tőle.

A lényeget én is értettem, csak a miértjét nem. A 177-esbe senki se tehette be a lábát a közösség tagjain kívül. Pont középen volt, és ott szoktak telefonálni is a nyitások alatt. Szürreális volt az egész, mert ha én kerestem volna a társaságukat, és emiatt úgy döntenek, hogy fogadnak, akkor még megértettem volna, de így…

Március vége volt, Matteót már nem tudtam megkérdezni, mert egy verekedés miatt áttették a Südbauba. Ez a csütörtök egyébként is emlékezetes nap maradt számomra, mert aznap kaptam meg a termint, vagyis a tárgyalásom időpontját, ami május ötödike lett. Dávid két héttel korábban már megkapta az övét, és az május harmadikára esett. Így megállapíthattuk, hogy a sorsunk tényleg összeforrt akkor november tizedikén, ott, abban a befogadó zárkában. Ez ugyanis azt jelentette, hogy május másodikán, hétfőn együtt megyünk szállításba, csak én Traunsteinbe, ő pedig Memmingenbe, ahol a gumilopási ügyében kitűzték a tárgyalást. Ebből következett, hogy tizedikén, egy héttel később egy ítélettel gazdagabban jövünk vissza, majd május tizenhetedikén elvisznek minket Landsbergbe, hogy letöltsük a büntetésünket.

Igen, Németország ennyire kiszámítható volt. Tudtuk, ha csak az al-Kaida nem hajt végre egy merényletet az említett városokban, akkor ott, aznap ítélet fog születni. Márciusban, majdnem öt hónap után már nem voltak illúzióim ezen a téren, ez tényleg nem Magyarország. Itt minden menetrend szerint történik, és nincs napolás. Ha egy ügyvéd nem jelenik meg, az egész napi rezsiköltséget rányomják büntetésként, több ezer eurót, és ha még egyszer elsüti, kizárják az ügyből, és eljárást indítanak ellene. Szinte elképzelhetetlen, hogy egy tanú vagy szakértő ne jelenne meg. Ez persze a nemzet mentalitásából is adódik, de akkor is ámulatra méltó. A magyar igazságügyben azt sem lehet biztosan tudni, hogy mi lesz holnap, itt pedig hónapokra előre akár mérget is lehet venni a dolgokra.

A másnapi duschtag egy érdekes incidenssel kezdődött. A fürdésben szinte nem volt semmilyen rendszer. Nyolckor kinyílt az ajtó, és a szintnek volt két órája, hogy mindenki letusoljon és tiszta ruhát vegyen fel. Sorrend nem volt, de általában úgy ment, ahogy az „erősebb kutya baszik”. Szóval az emberek sorban álltak a fürdőnél, és kivárták azt, hogy sorra kerüljenek. Persze a keményebbek és a hierarchiában erősebb klikkek folyamatosan előrepofátlankodtak. Ez már csak így ment. Négy tusoló volt több mint száz emberre. Engem ez a rendszer annyira nem zavart, már csak azért sem, mert még az elején, hála Matteónak és a rólam kreált legendának, ha bementem, rögtön kiállt valaki a tusoló alól, és átadta a helyét. Eleinte kicsit furcsa volt ez az előzékenység, de aztán hamar megszoktam. Aznap is rögtön utat nyitottak a fürdő bejáratánál, és már állt is ki az egyik delikvens a tusoló alól. Már nekiálltam volna, hogy lecsapassam magam, amikor megláttam az öreget a sarokban. Aszott kis öregember volt, talán hetvenéves is elmúlt. Csenevész kis teste remegett, ahogy a nyitott ablakból bevágott rá a hideg. Általában a sorban következő szokott a sarokba beállni, hogy ha valaki végez, gyorsan mehessen is a helyére. Ez persze csak íratlan szabály volt, mert az ilyenek, mint én, nem álltak a sarokba, csak beléptek az éppen felszabaduló üres helyre. Az öreg reszketett, nekem pedig eszembe jutottak a nyolcvanas évek, amikor fiatalként először bekerültem. Volt pár mentorom, általában öreg csibészek, akik végigjárták a ranglétrát. Sok mindent tanultam tőlük, de az első lecke az volt, hogy a börtönben az öregeket tisztelni kell, mert egyszer mi is leszünk öregek. Persze nyilván csak az arra érdemeseket, de azt mindig érezni kell. Az öreg régóta állhatott már ott, mert nagyon fázott, de láthatóan ez a tény senkit sem érdekelt. Mellettem két fiatal török fürdött. Hangosan karattyoltak a közös nyelven, láthatóan legalább fél órája áztatták már magukat. Bár nem volt megszabva, ki mennyi ideig fürödhet, mindenki annyi időt töltött a fürdőben, amennyi szükséges volt.

– Raus! – mondtam hirtelen ötlettől vezérelve, és még magam sem értettem az egészet. A törökök még annyira sem. Elsőre nem is gondolták, hogy nekik szólok, ezért folytatták tovább a fürdőzést. – Hast du nicht gehört? Du dreckige pena!

Felemeltem a hangom, majd, hogy nyomatékot adjak szavaimnak, a mellettem lévőt a nyakánál fogva kirántottam a tus alól, majd az ajtó felé löktem.

– Raus! – Ismételtem meg, majd a társára néztem. – Und du auch!

Nem voltak kis fickók, de a százhúsz kilómhoz képest eltörpültek mellettem. Először nem is értették, mi a bajom velük. Megálltak az ajtónál, magyaráztak valamit, de ezt a német–török keveréknyelvet abszolút nem értettem. Az arckifejezésükön azt láttam, nem értenek egyet a döntéssel, és ez nem tetszett, ezért kiléptem a tus alól, hogy felpofozom őket. Ez hatott, mert kifutottak az ajtón, én pedig megelégedtem ezzel.

– Komm alte – intettem az öregnek, aki még mindig a sarokban reszketett, és csak a harmadik hívásra értette meg, hogy neki szól az invitálás. Majd egy hálás „Danke” kíséretében végül beállt mellém tusolni.

Az eset és a között, hogy visszatértem a zárkámba, nem telt el tíz perc sem, de a fiúk már tudtak róla.

– Hallom, bevédted az öreg németet – állapította meg Dávid rezignáltan.

– Csináltam neki helyet a fürdőben – válaszoltam, mire Zoli is belefolyt.

– Na ja, és most magunkra haragítottuk a türcsiket.

Szemrehányás volt, de igazából nem érdekelt.

– Leszarom! Kiszopják a faszom! Úgyis rég pofozkodtam, ha sorban állnak, kiosztok nekik egy tárral.

És ezzel le is zártam a témát. Ezt a fiúk is megértették, mert nem forszírozták tovább a dolgot. Miután átöltöztem, odaszóltam Dávidnak, hogy akkor átlépek a 177.-be, ahol jelenésem volt. Az ajtóban Vova várt, és előzékenyen nyitotta is a behajtott ajtót, ami mögött már várt Szergej egy idősebb szakállas fószerrel. Az öklét a bal mellkasához emelve üdvözölt, majd intett, hogy foglaljak helyet az asztalnál. Mivel ők előzőleg már leültek az ajtóval szemben, nekem már csak egy hely maradt velük átellenben. Hasonló üdvözlési forma után leültem hát a nekem kínált helyre. A társalgás oroszul folyt, amit a szakállas tolmács fordított magyarra.

– Először is Szergej szeretné kifejezni tiszteletét, és átadni Jurij Alekszejevics meleg üdvözletét – kezdte meglehetősen jó magyarsággal, csak épp egy szót sem értettem, se a tiszteletének kifejezése okán, se az állítólagos Jurij üzenetével kapcsolatban.

Értetlenkedésemet látva Szergej elmosolyodott, és kicsit részletesebben is kifejtette. Szása, vagy ahogy magát hívta, Sanyi, aki egyébként kárpátaljai magyar volt, pillanatokon belül megvilágosította az elmémet. Kiderült, Jurij Alekszejevics, az én Jura barátom, aki elég magas rangig jutott azóta a szloncevói szervezetben. Mivel a stadelheimi karrierem kezdetén Matteo elhintett pár legendát rólam, a boszniai és budapesti dolgaimról – utóbbinál kiemelte, hogy tudtával egy teljes orosz–ukrán különítményem is volt –, az itteni oroszok úgy gondolták, hogy lecsekkolnak az otthoniakon keresztül. És ilyenkor derül ki, hogy milyen kicsi is a világ. Vaszilij Dimitrijevics és Jurij Alekszejevics, vagyis Szergej bátyja, Vászja és az én Jurám üzlettársak és évek óta nagyon jó barátok voltak. Ez tegnapelőtt derült ki, és Jura olyan szinten bezsongott, hogy képbe kerültem, hogy azonnal beszélni is akart velem. Persze a szigorú stadelheimi telefonprotokoll miatt erről szó sem lehetett azonnal, de Szergej megígérte neki, hogy ha ennyire szeretne velem beszélni, akkor pénteken nyolc és tíz között megteheti. Közben a telefonfelelős hívta is Jurát. Amikor vonalba került, kijött a vécéből, jelezve, a prominens személy vonalban van.

– Testvérem – hallottam a jól ismert hangot –, el sem hiszem, hogy te vagy az!

A magyar kiejtése még mindig kiváló volt, és aminek még jobban örültem, hogy éreztem a hanglejtésén, tényleg nagyon örül nekem.

– Jura? – csodálkoztam. – Merre vagy barátom? – kérdeztem.

Elmondta, hogy Moszkvába költözött egy üzlet miatt, és örvendezett, hogy a szerencsés véletlen folytán újra megtalált. Mert jó pár éve, amikor viharos körülmények között kellett elhagynia Odesszát, a mindent tudó kisokosát elveszítette, amiben rengeteg telefonszámot is tárolt. Pár szóban tudatta velem, hogy Magyarba még mindig nem jöhet, és most már Ukrajnába se, egyébként minden oké, és nyugodjak meg, mert most már rajtam tartja a szemét. Kicsit furcsa kifejezéseket használt, de jólesett, mert biztosított, hogy nem lehet olyan gondom a jövőben – legalábbis német börtönökben –, amiben ne tudna nekem segíteni, és el is várta, hogy ha mostantól bármi felmerülne, akkor azt jelezzem Szergejnek, bármelyik orosznak, vagy ruszlánnak, bárhova kerülök is. Amikor befejeztem a beszélgetést, Szergej megkérdezte, hogy lenne-e valaki, család vagy barát, akit felhívnék, de hirtelen nem jutott senki az eszembe, na meg át is kellett ezt gondolnom, így fejből nem tudtam egyetlen telefonszámot sem. Mivel kiderült, nekik is napi fürdésük volt, így akár naponta is tudok pár percben, a fürdési idő alatt, beszélni, csak előtte mindig jeleznem kell nekik. Aztán megemlítette, hogy tudja, sok honfitársának is segítettem, de egy közülük az unokatestvére is volt.

– Melyik volt az? – kaptam fel a fejem.

Természetesen a kérdésemet a szakállasnak intéztem. Sanyi meg is kérdezte oroszul, majd készségesen válaszolt.

– A malenykij Ványa. Tíz éve segítettél nekik lakást és munkát szerezni.

Hát persze, a kicsi Ványa, hogyne emlékeztem volna rá, Rostás Gyuri húgának eseténél emlékezeteset alakított.

– Persze, a Vitya spanja volt, aki Jurával volt valamilyen rokonságban.

Szergej arca elkomorult. Csak pár szóban válaszolt.

– Ő sajnos már két éve meghalt. A főnök őt is ismerte személyesen. Jó ember volt, kár érte.

– Igen, tényleg remek és megbízható fickó volt.

Eszembe jutott a Gálfi-féle eset, ők mentek ki akkor is miheztartás végett, és ha jól emlékszem, a Kicsi Ványa is velük volt. Azóta Gálfi is meghalt, de őt a rák vitte el. Szergej intett Sanyinak, aki az egyik szekrényből egy ásványvizes üveget vett elő és két fogmosó poharat. Mindegyikbe öntött kétujjnyit. Kíváncsi voltam, hogy ennek mi az értelme, majd az egyik poharat a kezembe adta, a másikat Szergej emelte fel, aztán pár szót mormogott, amit Sanyi azonnal lefordított.

– Vityára szeretne inni veled.

Akkor értettem meg, hogy valami alkoholféle van a pohárban. Óvatosan beleszagoltam, mire Sanyi elnevette magát.

– Stada vodka. Itt főzzük, kóstold csak meg bátran! Kb. hatvanfokos lehet.

Tamáskodva kóstoltam bele, de tényleg rohadt erős volt. Aztán lehúztam egyszerre, nehogy beégjek Szergej előtt. Mint a pokol kénköves tüze, úgy marta a szesz a torkomat, de legyűrtem a köhögési ingeremet. Ahhoz képest, hogy itt a böriben készült, egész tűrhető íze volt, de fogalmam sem volt, hogy milyen gyümölcsből készülhetett. Amikor rákérdeztem, hogy ezt miből csinálják, jócskán meglepődtem. Rizspálinka volt. És volt rendes pálinkalepárló készülékük. Természetesen ezt is a kiváltságosok ihatták, azon kevés ember, aki valamilyen üzleti vagy baráti kapcsolatba került velük, mert egyébként ezt is csak saját részre főzték. Innentől minden umslussznál hozzájuk mentem át, ahol nagyon jókat beszélgettünk, kártyáztunk, sakkoztunk, és persze pálinkáztunk. Szergejjel vérre menő csatákat vívtunk, és bevallom, gyakrabban kaptam ki tőle, mint ahányszor én túljártam volna az eszén. Jó barátok lettünk, és most már a telefonálással sem volt gondom, így nekik hála, minden kinti dolgomat elintézhettem, és a tárgyalásig hátralévő bő hónap is sokkal hamarabb elrepült.

5. fejezet

Május ötödikén Dáviddal szállításba mentünk. Mivel a Stadelheim volt a bajor gyűjtő, onnan indultak a buszok is mindenfelé. Akárcsak Pestről, a gyűjtőből, mivel ugyanaz volt a rendszer itt is. Felültettek egy rabomobilra, és elszállítottak Traunsteinbe. Egy régi építésű, avítt börtön volt, amire igazán ráfért volna egy alapos felújítás. Bár a többi zárkát nem láttam belülről, a szállítózárka elég siralmas állapotban volt. Négyszemélyes, de csak ketten érkeztünk. A vécében nem volt tető, és bizony az átható húgyszagot akkor is érezni lehetett, amikor az ajtó épp csukva volt. Egy románnal hoztak és tettek egy zárkába, aki Kaisheimből jött. Kicsit beszélt németül, nagyjából annyira, mint én, és trükkös lopás miatt volt bent. A szokásos román műsor: benzinkúton megszúrják a gumit, ami pár kilométeren belül leenged, és amikor a sofőr leáll kereket cserélni, előzékenyen megállnak mellette segíteni. Általában egyedül vezető autósokat szúrnak ki, lehetőleg nőket. Ketten vannak, az egyik odamegy segíteni, míg a másik az anyósülés felől támad. Mivel a vezető oldal felőli hátsó kereket szúrják meg, a társ az anyósülés felől teljesen észrevétlenül dolgozhat. Általában csak a pénzt, telefont és az autóstáskát lopják el, de azokat minden esetben. Hát az én Vasile barátom egy hasonló műsorba bukott bele. Az ő tárgyalását szerdán délutánra tűzték ki, ott helyben, Traunsteinben. Amikor rákérdeztem, mit vár, azt mondta, az ügyvédje szerint max. másfél év, hiszen a kár nem éri el az ötszáz eurót. Ehhez képest odabasztak neki két év négy hónapot. A víz is levert, és bizony az utolsó estém ennek megfelelően rémálomszerűre sikeredett. Krivarics szerint kettő és fél évnél többet nem „kapunk”. Igen, többes számot használt. Szívem szerint megkérdeztem volna tőle, hogy a felét akkor az ügyvéd úr fogja leülni? Eszembe jutott, hogy mivel kecsegtette a kis románt az ügyvédje, és hogy végül mennyit kapott. Emiatt éjjel kettőig nem jött álom a szememre. Aztán pihentem egy keveset, majd felpattant a szemem, mert a tárgyalást tíz órára tűzték ki. Tudtam, legalább nyolckor el fogunk indulni a kb. harminc kilométeres útra, hogy késés nélkül odaérjünk. Nem sokat tévedtem, fél kilenckor már jöttek is értem. Két smasszer bilincselt és láncolt, valamint nyomták az ilyenkor sablonos protokollszöveget. Persze úgy tettem, mintha szóról szóra megértettem volna, csak induljunk végre. Szerettem volna mielőbb túl lenni ezen az egészen.

Az ügyvéd és a tolmácsnő a rosenheimi bíróság folyosóján várt minket, és mire leparkoltunk és felértünk a tárgyalóteremhez, már háromnegyed tíz is elmúlt. Az ügyvéd nyugtatgatott és figyelmeztetett, hogy ne okoskodjak. Mondjak el mindent, amit megbeszéltünk, majd sajnálkozzak, és hangsúlyozzam, mindent megbántam, és soha többé nem akarok Bajorország területére lépni.

A tárgyalás tízkor kezdődött, és furcsa módon délután kettőre le is pörgött. A megdöbbentő az egészben, hogy ez alatt a négy óra alatt az ügyész közölte a vádat, majd meghallgattak négy rendőr tanút, a döneres törököt, két szakértőt, és ezen időintervallumba befértek még a perbeszédek is. Mindezt úgy, hogy közben a tolmácsnak mindent le is kellett fordítania. Az ügyvéd tanácsára nem okoskodtam, a meghallgatásokhoz nem is szóltam, csak a végén, az utolsó szó jogán mondtam el, hogy megbántam a bűneimet. Amikor az ügyész a per végén újra nyolc évet kért rám, nem kicsit szorult össze a gyomrom. De az ügyvédem erre felkészített, és próbáltam az útmutatásai szerint cselekedni és megnyilvánulni az egész tárgyalás során. A vád végül is azt szerette volna bizonyítani, hogy én egy veszélyes bűnszervezet tagja vagyok, és a megszervezett lopásokból származó tárgyakat még olyan áron is a tulajdonomban akartam volna tartani, hogy az engem megállítani készülő rendőrök testi épségét sem kímélem, ha úgy esett volna. Nem hangzott valami jól, de ez nem így volt, hiszen az egészet Mr. Kokain csinálta, nem pedig én. Az ügyvédem erre csak annyit mondott, hogy a jó Istenen kívül sem az ügyészség, sem a bíró, sem más nem láthat a fejembe, hogy mit miért tettem. Kihangsúlyozta, hogy közvetlenül a letartóztatásom előtt pár hónappal Magyarországon egy hosszú büntetésből szabadultam, és emiatt menekültem, mivel nem akartam újra börtönbe kerülni. Ezt mondtam el utolsó szó jogán én is, és a bíróság visszavonult, hogy meghozza az ítéletet.

Egy teljes órán keresztül főttem a saját levemben. Ezalatt az ügyvéd próbált vigasztalni, és biztatott, hogy három évnél több nem lesz. De nekem akkor már a nyolcas lebegett a szemem előtt. Annak idején a magyar ügyvédek is eljátszották ezt, végül kaptam egy tízest. Aztán lepergett az egy óra, és a bíróság visszatért, hogy kihirdesse az ítéletet. Három évet és három hónapot kaptam. Az ügyész tudomásul vette, én pedig gondolkodási időt kértem. A bíró az indoklásában kifejtette, hogy miért „csak” három év három hónapot adott. Eszerint elfogadta a védelem azon érvelését, hogy a vádlott fejébe senki se láthat bele. Így azt sem láthatja senki, hogy félelemből, vagy a lopott tárgyak megtartása céljából menekült. Erre tényleg csak „Isten” képes. És mi nem vagyunk azok.

Kint a folyosón győzködött az ügyvéd, hogy fogadjuk el, mert ebből egy napot sem vesznek le, erre mérget vehetek, és a revízió, vagyis a másodfok idejére, ami kb. egy év, nem kell a Stadelheimben ülnöm, hanem mehetek Landsbergbe letölteni az ítéletet. Hiába mondta, hogy az egy jóval nyitottabb és modernebb börtön, rengeteg munka- és sportolási lehetőséggel. Én marha nem mentem bele, nem értettem meg, hogy ez nem Magyarország. Annak ellenére sem, hogy az ügymenet tempója és a precizitása miatt már be kellett volna látnom, hogy itt máshogy mennek a dolgok. Száz esetből kilencvenkilencben helyben marad az elsőfokú ítélet, és az úgynevezett revízió csak egy jogi formula, de jelentősége nincs. Úgy voltam vele, ha már az ügyész tudomásul vette, mit veszíthetünk? Egy évet normális börtönkörülmények között, mondta Krivarics, és sajnos neki lett igaza.

Dáviddal a csurmában találkoztunk újra. Ő két évet és hat hónapot kapott. Azt hittem, az agyam eldobom. Na, nem mintha sajnáltam volna tőle a jó ítéletet, csak belegondoltam, hogy két hónappal kapott többet, mint a román a trükkös lopásért. Óriási volt a kontraszt az ötszáz eurós és a százhúszezres kárérték között. Természetesen az ügyész nála sem fellebbezett, és mivel ő is elfogadta, jövő héten mehet Landsbergbe. Tényleg kurvára irigyeltem. Ennyit számít a némettudás és a normális pacek – összegeztem magamban –, mert kétségem sem volt, Dávid ezek miatt kapott csupán ennyit. Amikor végül visszakerültem a körletbe, mindenki úgy nézett rám, mint egy marslakóra. A revízió itt nem volt divat, hacsak nem az ügyész kevesellte a kiszabott ítéletet. De itt az sem volt jellemző, hogy valaki önszántából vállal még egy évet. A Stadelheimben ez nem volt mindennapos. Mivel a „hírem” már megvolt, így pacekba senki se merte mondani Szergejen kívül, hogy egy barom vagyok, inkább csak udvariaskodtak, és sok szerencsét kívántak, vagy biztattak, talán nálam megtörténik a csoda. Szergej szerint ezek az emberek persze, ahogy elfordultak, egyből összenevettek a hátam mögött.