Auschwitzból írok nektek

Levelek, sorsok és igaz történetek a haláltáborból

A kutatásokat elvégezte,
a könyvet szerkesztette: Karen Taieb

részlet

A fordítás alapja:
Karen Taieb: Je vous écris d’Auschwitz

© Éditions Tallandier, 2021
This edition is published by arrangement with Éditions Tallandier in conjunction with its duly appointed agent Books And More Agency #BAM, Paris, France.
All rights reserved

Fordította: © Till Katalin, 2022

Szakmailag lektorálta: Szécsényi András

Szerkesztette: Aradi Péter
Borítóterv: Grosan Christi

A könyvben megjelenő fotók jogainak tisztázása érdekében a kiadó mindent megtett, de mivel történelmi képek, nem minden esetben van egyértelmű jogtulajdonos. A képjegyzék tartalmazza az egyértelműen tisztázott fotók jogtulajdonosainak részleteit.

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Krausz Veronika
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 312 6

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalomjegyzék

Előszó

Bevezetés

Elöljáróban

Első rész: A Briefaktion

Hersz-Hermann Strasfogel

Sylvain Bloch

Salomon-Charles Ferleger

Isaak Goldsztajn

Georges Joffé

Lucien Bloch

Berthe Falk

Mendel-Marcel Aptekier

Abraham-André Balbin

Második rész: A titkos levelek

Sally Salomon

Paul Cerf

Leib-Léon Goldstein

Simon Cohen

Jacques Feuerstein

Harmadik rész: A felszabadulás

André Berkover

Mireille Minces

Jean Gotfryd

Simone Haas

Yvonne Lévy

Jeanne Geismar

Hirsch Abel

Jacques Ruff

Összegzés

Köszönetnyilvánítás

jegyzetek

Függelék

Bibliográfia és más források

Képek forrásai

Név- és tárgymutató

Előszó

1943 novemberében Isaak Goldsztajn felesége levelet kapott a férjétől, akit néhány hónappal azelőtt tartóztattak le és deportáltak: „A birkenaui munkatáborból írok neked, ahol jelenleg tartózkodom. Egészséges vagyok, dolgozom és várom a híreidet.” Szavai nem sokat mondanak, közlései szűkszavúak, mégis hihetetlennek tűnik, hogy létezett ez a levél. Pedig létezett levelezés az auschwitzi deportáltak és családjaik között. Még a válaszleveleket is engedélyezték.

A francia Honvédelmi Minisztérium Történeti Levéltára (Service historique de la Défense, SHD) 2018-ban közzétett egy iratgyűjteményt, amely a Briefaktiont, vagyis a levélakciót dokumentálja. Ez azt bizonyította, hogy 1942 szeptembere és 1944 júliusa között csaknem 5000 levelet kézbesítettek Franciaországban, amelyek a deportáltaktól származtak. Az anyagot Caenban, a Modern Kori Konfliktusok Áldozatainak Archívumában (Division des archives des victimes des conflits contemporains, DAVCC – az SHD egyik részlege) őrzik, és digitális formában hozzáférhető a párizsi Holokauszt Emlékmúzeum (Mémorial de la Shoah) dokumentumai közt.

Karen Taieb, aki elsőként tanulmányozta az említett iratgyűjteményt, elmondja, hogy a Briefaktiont kevéssé ismerik. Nem világos, hogy kik találták ki és szervezték meg, csak annyit lehet erről tudni, hogy több ország deportáltjai is érintettek voltak benne, így a németországi, a belgiumi, a hollandiai és a csehszlovákiai zsidók is. Franciaországban a leveleket a Franciaországi Izraeliták Szövetségének (Union générale des Israélites de France, UGIF) adták át, amely azután továbbította a címzettekhez. 1943-ban közel 1500 levelezőlapot regisztráltak (435-öt márciusban, 708-at októberben, 289-et novemberben). Jóllehet néhány deportált akár hat levelezőlapot is küldött, a többség mindössze csak egyet. André Balbin, a De Lodz à Auschwitz en passant par la Lorraine (Łódźtól Auschwitzig, Lotaringián keresztül,1989) szerzője két levelezőlapot írt a Briefaktion keretében.

De miről is van szó igazából? Azonnal le kell szögeznünk, hogy egy olyan haláltáborban, mint Auschwitz, nem lehetett szó valódi levelezésről. Már a „levelezés” szó sem fedi a valóságot. Nagy valószínűséggel a foglyok a nácik kényszerítésére írtak, hogy ezáltal a hozzátartozók megnyugodjanak, és hogy mindezzel leplezzék a táborban zajló szörnyűségeket, miközben a levélírók akaratlanul is kiadják hóhéraiknak azoknak a zsidóknak a lakhelyét, akikét a nácik még nem derítették fel. (Isaak Goldsztajnnak volt annyi lélekjelenléte, hogy nem közvetlenül a feleségének írt, hanem zsidó barátainak, tudva, hogy majd ők értesítik az asszonyt.) Másrészt a levelezőlapokat kizárólag német nyelven lehetett megírni, semmilyen személyes információt nem tartalmazhatott, csak üres formulákból állt: „Jól vagyok”, „Velem minden rendben”… stb.

A Briefaktion tehát nem volt más, mint propaganda, amely újra csak rávilágít a náci halálgépezet aljas, velejéig romlott mivoltára. A deportáltak azt írják, jól vannak, miközben halálos csapdában vergődnek. A „jó hírek” valójában azt jelentik, hogy nem lesz több hír. Családjuk közelségének illúziója csak megerősíti végső elszakadásukat. Az általuk adott életjel elkendőzi a rájuk váró, közelgő halált.

Ezek a levelek egy pillanatra megvilágítanak emberi életeket, majd minden elsötétül körülöttük. Karen Taieb, hogy szembeszálljon a megsemmisülés folyamatával, igyekezett azonosítani jó néhány Auschwitzba deportált személyt: Lucien Bloch, nőtlen, 36 éves, Haguenau-ban született, nagyon kötődött a szüleihez, akiket átmenekítettek Elzászból Dordogne-ba; Berthe Falk a romániai Galaţiból (Galacból) származott, foglalkozása vegyész, munkatáborba küldték, mivel egy jegyzetében Németország szükségszerű háborús vereségét emlegette.

A létezés eme emlékfoszlányai sovány vigaszt nyújtanak ugyan, mégis szükség van a kutatásra és az emlékezésre. Az így feltárt dokumentumok lehetővé teszik, hogy megismerjük a holokauszt eddig felfedezetlen területét olyan emberi sorsokon keresztül, amelyeket ez a sötét korszak maga alá temetett.

*

Néhány éve üzenetet kaptam Karen Taiebtől, amely így szólt: „Találtam valamit, ami lehet, hogy érdekelné.” Amikor egy héttel később találkoztam vele a Holokauszt Emlékmúzeumban lévő irodájában, megmutatta nekem a Briefaktionnal kapcsolatos anyagokat. Fölösleges mondanom, hogy nagyon meghatódtam, mint mindig, amikor a náci áldozatok iratai a kezembe kerülnek. Karen Taieb munkája lehetővé tette, hogy helyesbítsem nagyszüleimmel kapcsolatos, tíz évvel ezelőtti kutatásaim közben elkövetett hibámat, és hogy felidézzek valamit, ami feledésbe merült.

A hiba az egyik legfelkavaróbb tanúságtételt érintette, amit Auschwitzból írtak (természetesen nem a Briefaktion keretében): egy sonderkommandós férfi levele, amelyen a keltezés 1944. november 6., és a birkenaui II. krematórium közelében, a földbe ásva találták meg a tábor felszabadításakor. A Drancyból a 49-es számú transzporttal deportált lengyel zsidó férfi, aki „Hermann” néven írta alá levelét, beszámol arról a rabszolgamunkáról, amit a gázkamrában végeztettek velük, majd elbúcsúzik feleségétől és lányától, tudva, hogy másnap ki fog robbanni a Sonderkommando-lázadás.

Histoire des grands-parents que je n’ai pas eus (Számomra nem létező nagyszüleim története) című könyvemben ezt a levelet Chaïm Hermannak tulajdonítottam Ber Mark Des voix dans la nuit. La résistance juive à Auschwitz (Hangok az éjszakában. Zsidó ellenállás Auschwitzban, 1977) című művének elemzései alapján. Nem törődtem azzal a furcsasággal, hogy egy halálraítélt a búcsúlevelét miért a vezetéknevével írja alá. Karen Taieb alapos vizsgálataiból ma már tudjuk, hogy a levél szerzője nem Chaïm Herman, hanem Hersz (Hermann) Strasfogel, akit szintén a 49-es számú transzporttal deportáltak, és akit általában Hermann-nak hívtak. Chaïm Herman és Hersz (Hermann) Strasfogel osztoztak egymással szerencsétlen sorsukban is: száműzetés Lengyelországból, illegalitás Párizsban, szánalmas, apró-cseprő munkák a francia fővárosban, majd a háború és a letartóztatás.

Karen Taieb felhívta a figyelmemet egy olyan irat létezésére, amelyről, amikor a könyvemet írtam, még nem tudtam. Ez az irat – egy szerény bejegyzés az UGIF kartotékai közt – azt bizonyítja, hogy nagyapám, Matès Jablonka, akit nagyanyámmal együtt deportáltak ugyancsak a 49-es transzporttal, szintén írt levelet Birkenauból, a Briefaktionnak „köszönhetően”. A levelet, amelyet nem sikerült megtalálni, 1943 októberében kézbesítették Constant Couanault-nak, akire nagyapám a gyermekeit bízta (vagyis az apámat és a nagynénémet), és aki a háború után a gyámjuk lett. Ez utóbbi válaszlevele ugyanazon év decemberében el is indult Auschwitz felé. Nem tudjuk, mit írhatott neki nagyapám, akinek valószínűleg már csak néhány hónapja lehetett hátra az életből; talán ugyanazt, mint a többiek: „Jól vagyok.”

Az előszó végén megragadom az alkalmat, hogy megköszönjem Karen Taieb figyelmességét irányomban, és gratuláljak a könyvéhez, amelyet új felfedezéseiből merítve alkotott.

Ivan Jablonka

Bevezetés

Több mint hetven évvel a haláltáborok felszabadítása után a Soá – vagyis az európai zsidóság nácik általi tömeges kiirtása – még mindig tartogat újabb rejtélyeket.

A történész számára a levelezés különös kutatási terület, mivel a hétköznapi élet legegyszerűbb megnyilvánulásait tükrözi, de azt az értékes kapcsolatot is, amely, legyen bár csak egy vékony szál, a szeretteinkhez köt. A rossz minőségű papírra vetett sorok, amelyeket a fogvatartottak szerettei újra és újra elolvastak, akár százszor is, főleg, ha olyan helyekről érkeztek, ahonnan elképzelhetetlennek tűnt, hogy bármi is kikerüljön. De, mint ahogy a Vélodrome d’Hiver-beli razzia idején írott levelek is bizonyítják, voltak kivételek.

A 2018-ban a Honvédelmi Minisztérium Történeti Levéltárának vincennes-i archívuma által közzétett iratgyűjtemény rávilágított, hogy – bármilyen meglepőnek hangzik is – 1942 szeptembere és 1944 júliusa között csaknem 5000 levelet írtak a Franciaországból deportált, megsemmisítésre ítélt zsidók a haláltáborokból, amelyekről senki nem tudott semmit, és ahonnan a többség számára nem volt visszaút. Persze a táborok létezése ismert volt, de valódi funkciójuk nem mindenki számára volt az.

Még ennél is elképesztőbb, hogy a leveleket a foglyok hivatalosan küldték, sőt a nácik kényszerítették erre őket a Briefaktion nevű, nagyszabású propaganda-hadművelet keretében. Ez abból állt, hogy levelezőlapokat írattak a deportáltakkal családjuk vagy barátaik címére, hogy ily módon megnyugtassák őket. A tartalmuk rövid volt, kötelezően németül kellett írni, és nem tartalmazhatott semmilyen személyes információt. Az erre szánt formula leggyakrabban a következő néhány szóban foglalható össze: „Munkatáborban dolgozom, és jól vagyok.” Időnként előfordultak kisebb változtatások. Kevés túlélő tett tanúságot erről az álságosságról, ám Simon Laks,1 az egyik fontos kivétel, elég hosszan értekezett róla visszaemlékezéseiben:

„1943 végén már több mint másfél éve a táborban raboskodtam, és az ott lévő hatalmasságok első ízben engedélyezték a zsidó raboknak, hogy levelezőlapot küldjenek családjuknak. (A nem zsidóknak joguk volt rendszeresen levelezni családjukkal, még élelmiszercsomagokat is kaphattak.) Mindegyikünk kapott egy elküldendő levelezőlapot. Közölték velünk, hogy itt nem valamiféle engedélyről van szó, hanem hivatalos parancsról, amelynek teljesítését a legpontosabban ellenőrizni fogják, és aki nem engedelmeskedik, szigorúan megbüntetik. Mindenki tudta a táborban, hogy mit jelent az, ha valakit megbüntetnek. A levelezőlapokat meg kellett írni, és másnap a reggeli sorakozó előtt leadni. Élénk vita folyt kisebb csoportokban arról, hogy mit tegyünk. Ha a családunknak írunk, eláruljuk a lakhelyük, vagyis inkább a búvóhelyük címét. Semmi kétség sem volt afelől, hogy ezen »kegy« célja pontosan az, hogy a tartózkodási helyüket megtudják. Fel sem merült azonban, hogy nem írunk egyáltalán semmit, mivel az a biztos halált jelentette volna. A legtöbben kitalált személyeknek címezték levelüket, véletlenszerűen kiválasztott lakhelyekre. Mások lelkiismeretesen teljesítették a kapott parancsot, azt gondolva, hogy a nácik ezzel a furfanggal csak azt akarják bizonyítani a világnak, hogy a deportáltak jól vannak és rendben dolgoznak. […] Meglehetősen tanácstalan voltam. Amikor engem deportáltak Franciaországból, a fivéreim még a szabad zónában laktak, ám ezt a területet időközben a német hadsereg elfoglalta. Azt sem tudtam, hogy nem változott-e meg a lakcímük, vagy hogy nem költöztek-e el egy másik országba. Mindazonáltal nem akartam elszalasztani ezt a – bár meglehetősen bizonytalan, mégis kivételes – lehetőséget, hogy tájékoztassam családomat, hogy életben vagyok, és körülményeim nem a lehető legrosszabbak. Miután alaposan mérlegeltem az érveket és az ellenérveket, úgy döntöttem, hogy írok Párizsban élő lengyel (árja) barátaimnak: »Jó formában vagyok, egészségileg is minden rendben, és gyakorlom a mesterségemet.« Egyébként akkor ez igaz is volt. Azt akartam a tudomásukra hozni, hogy bár zeneszerző és hegedűművész vagyok, nem megy rosszul a sorom, és a munka sem túl megterhelő. Reméltem, hogy sikerül nekik így vagy úgy átadniuk a családomnak ezeket a »jó híreket«. Amikor a felszabadulás után visszatértem Párizsba, megtudtam, hogy a levelezőlapom viszonylag rövid időn belül eljutott a címzettekhez, akik értesítették is annak tartalmáról a családomat. Persze senki sem hitte el, hogy »gyakorlom a mesterségemet«. Mindenki meg volt győződve arról, hogy csak azért írtam ezt, hogy megnyugtassam őket.”I

Az archívum irataiban nyoma van annak, hogy Simon LaksII több levelezőlapot is küldött a fogságból. Internálásának és deportálásának dátumát helyesen közlik. Levelét Anne Radlinskának írta, a következő címre: Párizs, 14. kerület, rue Boulard 38/B. 1943. március 9-én érkezett 417-es jelzettel. Második küldeményét 1943. október 12-én kapták meg (1124 sz.), a harmadikat 1943. november 29-én (3042 sz.), végül a negyediket 1944. március 27-én (3637 sz.). Meglepő módon a többi levelet nem említi visszaemlékezésében, mint ahogy a neki címzett hét válaszlevélről sem beszél.

*

A Briefaktion valójában kevéssé ismert és dokumentált. Nem tudjuk, kitől származott ez az elképzelés, hogy milyen szervezet működtette a gyakorlatban, sem a pontos földrajzi kiterjedését. Ezeket a leveleket a Soával foglalkozó történészek sem vizsgálták behatóbban. A Je vous écris du Vel’ d’Hiv (A Vel’ D’Hivből írok nektek) című könyvemben közreadtam Antonina Pechtner levelét a neki szentelt fejezetben, és arra a következtetésre jutottam, hogy ő maga „szervezhette meg”, hogy hírt adjon a családjának. Ma már tudom, hogy ez nem így történt, és levelezőlapját a Briefaktion keretében küldték el.

Csak feltételezésekbe tudunk bocsátkozni a levélakció végcélját illetően. Vajon az volt a szándék, hogy eloszlassák a nyugat-európai országok aggodalmait, és a gyűjtőtáborokban, mint Drancyban is, fenntartsák a nyugalmat azáltal, hogy biztató híreket közölnek a fogvatartottak végső úti céljáról? Lehetséges. Propagandaakcióról volt vajon szó, hogy megmutassák a világnak, a keletre deportált zsidókkal nem bánnak rosszul? Vagy, mint ahogy maguk a deportáltak gondolták, a nácik ilyen alattomos módon akarták felderíteni azoknak a zsidóknak a rejtekhelyét, akik el tudtak menekülni a razziák elől? Ma sem tudjuk. Ismereteink lényegében csak a levelek tanulmányozásán alapulnak.

Felmerül a kérdés, hogy ez a „kiváltság” mindenkire vonatkozott-e, vagy csak maroknyi „kiválasztottra” valamilyen, számunkra ismeretlen kritériumok alapján. Sajnos ez ügyben a válaszoló hozzátartozók levelei sem adnak tájékoztatást. A fent idézett Simon Laks, aki a zenekar tagja volt, fia szerint ennek a „kiváltságos” helyzetnek köszönhetően írhatott.

Más levélírók esetében azonban nem találunk semmilyen „kiváltságos” helyzetre utaló okot. A rendelkezésre álló adatok alapján inkább véletlenszerű kiválasztásról lehetett szó. A levelezőlapokat meghatározott napokon osztották ki, de még ma sem tudjuk, hogy ezt valamilyen szervezet felügyelte, vagy csak önkényes döntések voltak. Elég volt annyi, hogy a deportált aznap ott, helyben legyen, és máris a „kiválasztottak” közé került. A témáról szóló csekély számú tanulmányban azt olvashatjuk, hogy a levelezőlapok íróinak nem volt nyilvántartási számuk, mivel ők valójában nem is kerültek be a táborba, mert azonnal a gázkamrákba vitték őket. Azonban ez az állítás is téves. Számos olyan levélíró van, akinek volt azonosító száma, vagyis bekerült a táborba.

Noha nem ismerjük a levélakció valódi okait, megállapíthatjuk, hogy a nácik széles körű álcázást alkalmaztak. A nyilvántartási számok soha nem szerepelnek a levelezőlapokon, mint ahogy a dátumok is csak nagyon ritkán, így a címekre kell hagyatkoznunk. Először is, az Arbeitslager Birkenau (Munkatábor, Birkenau) elnevezés nem létezik. 1943-ig Birkenau státusza szerint Kriegsgefangenenlager, KGL (hadifogolytábor) volt. Ezt követően vált Konzentrationslagerré, KZ, vagyis koncentrációs táborrá, de soha nem nevezték munkatábornak. Nyilvánvalóan a félrevezetés szándéka állt emögött.

A másik figyelemre méltó tény, hogy a levelek nagy részét az Auschwitz–Birkenauban és altáboraiban fogva tartott deportáltak írták, de a feltüntetett címben csak ritkán történik utalás arra, hogy ezek a táborok Auschwitzhoz tartoztak, mindannyiszor úgy emlegették, mint önálló kényszermunkatáborokat, nem engedve betekintést Auschwitz komplex halálgépezetébe.

Összességében majdnem 76 000 zsidót deportáltak Franciaországból az Endlösung (végső megoldás) végrehajtása keretében. Tudjuk, hogy közülük körülbelül 25 000 férfi és nő ment keresztül a „szelekció” próbáján a transzportok megérkezése után. Az UGIF nyilvántartása alapján 2889 levélírót azonosíthatunk, ami valamivel kevesebb, mint a munkára kiválasztottak 12%-a. Ebből arra a szándékra következtethetünk, hogy el akarták titkolni, mi folyik a táborokban. A nők száma alacsony: 327-et lehetett azonosítani utónevük alapján; Birkenauból, Theresienstadtból, Bergen-Belsenből és Lublinból írtak. Sok levél származott az auschwitzi tábor altáboraiból is – ezek között egy sem volt, amelyet nő írt volna.

*

A Briefaktion fő hajtóereje Franciaországban az Izraeliták Szövetsége (UGIF) volt. A nácik ösztönzésére az 1941. november 29-i francia törvénnyel létrehozott szervezet célja a Franciaországban élő teljes zsidó közösség képviselete volt, tehát feloszlattak minden korábbi zsidó szerveződést, és az összeset beolvasztották az UGIF-be. Szerepe segítségnyújtási feladatokra korlátozódott, tisztviselőit a Zsidó Kérdések Főbiztossága (Commissariat général aux questions juives, CGQJ) jelölte ki. Az UGIF székhelye az északi zónában, Párizsban volt, a rue de la Bienfaisance-ban, míg a „szabad” zónában először Marseille-ben, majd Lyonban. A hivatalos arculat mögött szerveződött egy titkos részleg is, amely a zsidók mentésével foglalkozott. Ám a szövetség munkája idővel egyre nehezebbé vált vezetői és munkatársai letartóztatása miatt. 1944 júniusában, a szövetségesek partraszállásakor a szervezet már csaknem szétesett, és szeptember 12-én hivatalosan is feloszlatták.

Korábban az egyes anyagok a deportált áldozatok egyéni dossziéiban voltak, az UGIF által létrehozott iratanyag helyreállítását a Honvédelmi Minisztérium Történeti Levéltára, az SHD indította el, a szervezetnek köszönhetően váltak ezek a dokumentumok meghatározó forrásokká: segítségükkel nyomon követhetjük a táborokból a BriefaktionIII keretében, franciaországi címzettekhez küldött leveleket.

Kezdetben különböző méretű és formájú papírokra írták a leveleket, később szabványos levelezőlapokra. A levelezőlapokon az elülső oldalra került a feladó és a címzett neve és címe. A deportáltaknak kötelező volt németül írni, és a helyzetüket pozitívan beállítani. Dátum csak ritkán fordul elő a levelezőlapokon, időnként az elülső oldalon láthatunk egy-egy pecsétet, de rendszeresen találunk jobbra fent egy pirossal írt számot, amelyről jó ideig nem tudtuk, hogy ki és mikor írta oda. A következő megjegyzés is megjelenik: Rückwort nur über die Reichvereiningung der Juden in Deutschland, Berlin Charlottenburg 2, Kanstrs. 158, azaz válaszolni kizárólag a Birodalmi Zsidószövetségen keresztül lehetett. A leveleket többnyire Birkenauból írták, néhányon berlini bélyegző található.

Az összes levelet az UGIF-nek küldték el, amely regisztrálta és rendszerezte a küldeményeket, mielőtt eljuttatta a címzettekhez. A levelek tömeges kezelése a 36-os ügyosztály hatáskörébe tartozott, amely a levelezésekkel és családok felkutatásával foglalkozott, és kezdetben átmenetileg a 8. kerületi rue de Téhéranban működött, majd átköltözött a 9. kerületi rue Jean-Baptiste-Pigalle 4.-be. Megérkezésük után minden levél kapott egy sorszámot, feljegyezték a küldő nevét, hogy a tábor melyik részén tartózkodik, néhányuknak tábori „címe” is volt, valamint a címzett nevét és lakhelyét, így jöhetett létre az az iratanyag, amely alapján rekonstruálták a korabeli levelezéseket. Ezután kézbesítették a levelet egy formanyomtatvány kíséretében, amely bemutatta, hogy milyen módon kell megírni a válaszlevelet. Előfordult, hogy a levelet nem lehetett kézbesíteni, mert a megadott címen nem volt ilyen személy, vagy a cím volt olvashatatlan. Ilyen esetekben az UGIF sajtóközlönyében, az Informations juives-benIV közzétették a levelek küldőinek és címzettjeinek nevét. Az első ilyen lista az 52-es számú közlönyben jelent meg 1943. január 15-én, a következő formában:

„FONTOS ÉRTESÍTÉS! Hivatalunknál vannak az alábbiakban felsorolt izraeliták levelei, akik jelenleg a birkenaui munkatáborban tartózkodnak, de nem sikerült megtalálnunk családjaikat. A levelek igazolás bemutatása mellett átvehetők a 36-os számú hivatalban: Párizs 8. kerület, rue de Téhéran 19, mindennap nyitva 10-től délig, illetve 14-től 17 óráig, kivéve szombaton egész nap és vasárnap délután.”

Ez az első lista rövid volt, mindössze 16 személy nevét tartalmazta, akiket 1942. március 27-től (1. sz.) 1942. szeptember 28-ig (38. sz.) deportáltak Franciaországból. Ugyanezt a listát rendszeresen leközölték egészen az 1943. február 19-i számukig. Néhány hét szünet után, 1943. március 26-tól, azaz a 62. számtól a közlöny hetente jelent meg. A 66. számban a lista már 87 névre bővült, és egyenesen az első oldalon tették közzé. Ezt követően nem adtak ki listát egészen a 92. számig, amely 1943. október 23-án látott napvilágot. A listákat ettől kezdve sorszámozták, és a levelezőlapokhoz rendelt számokat is megjelentették. Az 1-től 5-ig számozott listákat a 92–96. számú közlönyökben publikálták 1943. október 29. és november 19. között, a 6-os számú listát december 17-én, míg a 8-as számút 1944. február 4-én. Ezután nem jelent meg több lista. Az 1944. április 21-i, 116. számban jelenik meg rövid közlemény a levelekről és a válaszlevelekben alkalmazandó előírásokról.

Az érintetteket arra biztatták, igazolásukkal keressék fel az UGIF hivatalát, hogy átvehessék a levelüket. Amikor az UGIF azért nem tudta kézbesíteni a levelet, mert a cím olvashatatlan volt, Kurt Schendel, a szolgáltatás felelőse maga írt vissza írógéppel a deportáltnak, kifejtve, hogy az általa írt levelet nem lehetett kézbesíteni, és arra kérte, adjon meg egy másik címet.

A Briefaktion működésének első szakaszáról szóló kutatások még nem fejeződtek be. Az a néhány kiadvány, amelyben ezekkel a levelekkel foglalkoznak, kevéssé mutatja be a rendszer gyakorlati működését. Csak annyit tudunk, hogy a leveleket Birkenauból, Auschwitzból és altáboraiból – mint Jawischowitz, Jaworzno, Gleiwitz (Gliwice), Monowitz – küldték, de más helyekről is, mint Bergen-Belsen, Theresienstadt, sőt Lublin-Majdanek (lásd a 187. oldalon található táblázatot).

A postai küldemények nagyobb kötegekben érkeztek a rue Jean-Baptiste-Pigalle-on lévő hivatalba. A nyilvántartási adatokban szerepel az érkezés időpontja, amely alapján azt is megtudhatjuk, mikor jöttek nagyobb tömegben levelek: 435-öt regisztráltak 1943. március 8-án, 291-et október 12-én, 417-et október 25-én, 289-et november 29-én és 450-et 1944. március 27-én. Összesen csaknem 5000 levél jutott el az UGIF hivatalaiba 1942 szeptembere és 1944 júliusa között, néhány héttel azelőttig, hogy a franciaországi német megszállás véget ért. A levelek érkezésének időpontja és a levélírók deportálásának dátuma között nincs kapcsolat. Az 1943. január 4-én Párizsba érkezett leveleket az 1942. márciusban, júniusban, júliusban, augusztusban és szeptemberben bevagonírozott deportáltak írták. Mivel a levelezőlapokon csak ritkán szerepelt dátum, a levelek Párizsba érkezése egyáltalán nem bizonyítja, hogy szerzőjük akkor még életben volt.

A közlöny által publikált tájékoztatáson kívül a letartóztatott és deportált zsidók közt is keringtek az információk. A DAVCC archívumában őrzött anyag szerint a beérkezett levelezőlapokat először 1942. szeptember 24-én regisztrálták, de az internáltak ezt megelőzően is tudtak a levelekről. Például Benjamin Schatzman2 levelében, amelyet 1942. szeptember 23-án dobott ki a deportáló vonatból, megemlíti, hogy az UGIF-hezV már 1000 levelezőlap érkezett. Georges Joffé szintén megemlékezik erről 1943. január 28-án kelt levelében: „Meg szoktuk kapni az UGIF-be érkezett levelek listáját.”

Georges Wellers3 a következőképp idézi fel mindezt:

„1943. január elején megtudtuk, hogy az UGIF mintegy 100 levelezőlapot kapott, amelyeket a Drancyból 1942. június 22. és szeptember 20. között deportáltak írtak családjaiknak. Január 15-én három levelezőlap egyenesen a táborunkba érkezett, mivel a címzetteket már ide internálták. Ez a három levél Felső-Sziléziából, a birkenaui Arbeitslagerből jött (tehát ez volt a valódi neve Pitchipoinak)4 […]. Minden hazugság volt ezeken a levelezőlapokon: egyetlen zsidó sem volt jól Birkenauban, és semmilyen személyes tárgyuk nem lehetett. […] Ám Drancyban ezek a levelek meglehetősen jó benyomást keltettek.”VI

Információk keringtek más segélyszervezetek körében is, mint pl. a „rue Amelot-ban”. Ez a szervezet a legszegényebb zsidó emberek étkeztetésével foglalkozott – archívumában megtaláltuk a levelezőlapok feladóinak listáit, párizsi és vidéki címzések szerint csoportosítva.

*

Miközben nagyon meglepő, hogy a foglyok leveleket küldhettek a koncentrációs táborokból, még érdekesebb az a folyamat, ahogyan a válaszleveleket engedélyezték. A családtagok által kapott levelekhez hasonlóan csakis németül lehetett írni a választ, és az UGIF-hez kellett eljuttatni. A válaszleveleket is a 36-os ügyosztály kezelte: minden esetben újabb bélyegzővel látták el a kartotékot, amikor válaszleveleket küldtek. Ha összevetjük a deportáltak küldeményeit a családtagokéval, megállapíthatjuk, milyen rendszerességgel folyt köztük a levelezés. Míg egyesek kitartóan írtak kéthetente, vagyis az engedélyezett időközökben, mások nem válaszoltak, vagy mindössze csak egyszer. Vagy azért hagyták abba az írást, mert nem jöttek újabb hírek, vagy azért, mert az illetőt közben szintén letartóztatták és deportálták. Néhány száz levelezőlapot, amelyeket nem tudtak kézbesíteni, az UGIF a kartotékokhoz csatolva megőrzött. A háború után jó néhány, a deportáltak által írt levelet mégis sikerült eljuttatni a címzettekhez. Ilyenkor a kartotékon a következő szöveg jelent meg: a felszámolónak átadva, a címzettnek elküldve, UGIF 22/11/44. A mintegy 250 nem kézbesített levelezőlap mind a mai napig megtalálható az SHD archívumában.

*

A Briefaktion keretében írt levelek érdekesek abból a szempontból, hogy bemutatják nekünk a náci gépezet működését, de sajnálatos módon keveset mondanak a deportáltakról és életkörülményeikről. Ugyanakkor a levelek egy másik csoportja, amelyeket a deportáltak titokban írtak, értékes adatokat szolgáltat a tábori életről.

A „titkos levelek” kifejezés nem igazán megfelelő, mert ezek a levelek is a hivatalos mederben haladtak. Titkosságuk abban állt, hogy küldőjük egy olyan személy neve alatt bújt meg, akinek fogva tartása más rendszer szerint történt: ilyenek voltak a politikai foglyok vagy a kényszermunkára kötelezettek. Számos francia deportáltnak ilyen kölcsönnév alatt sikerült valódi híreket adnia magáról a családjának, válaszlevelet, csomagot és egyéb küldeményeket is kaphattak ily módon, hogy javítsák mindennapi életkörülményeiket pénzbeli vagy más anyagi hozzájárulás fejében. Ezekre a levelekre az a jellemző, hogy elég hosszúak voltak, és megindító jeleit fejezték ki a szeretetnek és gondoskodásnak a Franciaországban maradottakkal kapcsolatban. A levélírók aggodalmaskodtak amiatt, hogy az otthoniak talán fáznak vagy éheznek, vagy olyasmi miatt, amit csak a sorok között olvasva lehetett kitalálni, mivel jó néhányan kódolt nyelvet használtak, hogy megértessék magukat.

*

Végül 1945-ben, a táborok felszabadítása után a túlélők is küldtek leveleket családjaiknak, hogy így jelezzék, életben vannak. Mivel általában nagyon gyengék és betegek voltak ahhoz, hogy gyorsan hazakerülhessenek, a Vörös Hadsereg vagy az átvonuló francia katonák segítségét kérték, hogy leveleiket a felszabadulást követő órákban vagy napokban eljuttassák családjaiknak. Ezek a levelek egyedülálló és megrendítő tanúbizonyságai a pokolról, amit átéltek, bár a túlélők egy részének így sem adatott meg, hogy viszontlássa hazáját, Franciaországot.

Ezek a kapkodva és bármilyen kéznél lévő eszközzel írt, ezúttal cenzúrázatlan levelek a koncentrációs táborok hosszú rémálmából kijutó túlélők ambivalens érzéseiről tanúskodnak. Természetes volt a túlélés öröme, amelyet azonban beárnyékolt a jogos aggodalom az otthon maradottak iránt, és persze az a türelmetlenség is, hogy minél előbb viszontláthassák őket, ami pedig nem volt egyszerű feladat a káoszba és szervezetlenségbe süllyedt Európában. A túlélők sok mindenről írnak: a jobb életben való reménykedés mellett szórakoztató megjegyzéseket tesznek felszabadítóikról, az orosz katonákról, akik iránt forró hálát éreznek és bálványozzák őket, ugyanakkor számos kérdés merül fel bennük az átélt poklot illetően, érthető dühvel beszélnek börtönőreikről, és vad gyűlölettel Németországról, amelynek meg kell fizetnie bűneiért. Ezek a spontán levelek az érzelmek szivárványszíneinek széles skáláját tükrözik, és ennélfogva különösen ritka tanúsítványai annak a lelkiállapotnak, amelyben a foglyok voltak Franciaországba való hazaérkezésük előtt, ahol ünnepelték a háború végét, és fátylat akartak borítani a megpróbáltatások éveire.

És különben is, hogyan lehet elmondani szeretteinknek az elmondhatatlant? Hogyan lehet elmagyarázni ezeket a borzalmakat a fivéreknek, a nővéreknek, a gyerekeknek, a szülőknek, akiknek fogalmuk sincs a nácik által kifejlesztett koncentrációs táborok pokláról? Ez is egy szörnyű tanulsága e leveleknek. Sokan voltak olyanok a leszármazottak között, akik mit sem tudtak a levelek keletkezésének körülményeiről, mivel szüleik csak ritkán beszéltek a múltról. Ez teszi e levelek felfedezését, archiválását, megőrzését és publikálását alapvetően fontossá, annál is inkább, mivel egyedülálló, hiteles információt nyújtanak a Soáról, amelyet egyetlen dokumentumfilm vagy más ábrázolás sem tud visszaadni ilyen eredetiséggel és pontossággal.

jegyzetek

Bevezetés

I Simon Laks, Mélodies d’Auschwitz et autres écrits sur les camps, Paris, Cerf, 2018.

II Jelzet 22 P 3071.

III A kartotékot Caenban, a Modern Kori Konfliktusok Áldozatainak Levéltárában (DAVCC) archiválták: jelzet 22P 3065-3078. A DAVCC a Honvédelmi Minisztérium Történeti Levéltárának (SHD) egyik részlege: SHD-DAVCC. A kartotékot a párizsi Holokauszt Emlékmúzeum digitalizálta, ott hozzáférhető.

IV Az UGIF közlönye, az Informations juives a megszállt zónában jelent meg 1942. január 23. (n° 1) és 1944. május 19. (n° 119) között.

V Benjamin Schatzman levéltári anyagai 2012-ben kerültek a Holokauszt Emlékmúzeum irattárába MDCXII sorszám alatt. Naplója a következő címen jelent meg: Journal d’un interné. Compiègne, Drancy, Pithiviers, 12 décembre 1941–23 septembre 1942, Paris, Fayard, 2006.

VI Georges Wellers: Un juif sous Vichy, Paris, Tiresias, 1991, 130., idézi Michel Laffitte: L’Union générale des Israélites des France, 1941–1944 : Les organisations juives d’assistance et leurs limites légales au temps de la Shoah, doktori disszertáció, Paris, École des Hautes Études en Sciences Sociales (EHESS), 2002.

Kiegészítő jegyzetek

Bevezetés

1 Simon Laks 1901-ben született Lengyelországban, 1926-tól zeneszerzőként, előadóművészként dolgozott. Párizsban tartóztatták le 1941. május 14-én mint külföldi zsidót. Beaune-la-Rolande-ba helyezték át, ahol a Rosoir en Sologne tanyán dolgozott júliusig. 1942. július 13-án Pithiviers-be vitték, majd öt nappal később deportálták a 6. számú transzporttal Auschwitz–Birkenauba, ahol a 49 543-as nyilvántartási számot kapta. Ezt követően megjárt több koncentrációs tábort is: Orianenburgot, Sachsenhausent, Kauferinget (Dachaut), végül felszabadult, és Sarreguemines-en át visszatérhetett Franciaországba 1945. május 24-én.

2 Benjamin Schatzman a romániai Tulceában (Tulcsa) született, 1877. január 5-én. Párizsban dolgozott fogorvosként, amikor 1941. december 12-én letartóztatták. Több internálótáborban is járt: Compiègne-Royallieu, Drancy, Pithiviers és Beaune-la-Rolande, míg végül a drancyi táborból deportálták a 36-os transzportban, 1942. szeptember 23-án.

3 Georges Wellers 1905. január 24-én született Koslovban (Micsurinszk), Oroszországban. 1941. december 12-én tartóztatták le, Compiègne-Royallieu-be, majd Drancyba internálták, végül két és fél évvel később deportálták az utolsó transzportok egyikével, 1944. június 30-án. Visszatért a deportálásból.

4 Nem létező helynév: a francia zsidók úgy képzelték, hogy ide küldik őket. (A Ford.)

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Zilla Slab – SIL Open Font License