AZ IDŐK VÉGEZETÉIG

Ken Follett

GABO

Fordította Sóvágó Katalin

A fordítás Ken Follett: World without End (Dutton, 2007) alapján készült

Fordította: Sóvágó Katalin

Borítóterv: Kozári Imre

Copyright © 2007 by Ken Follett

Hungarian translation ©Sóvágó Katalin, 2008

Hungarian edition © GABO Kiadó

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-689-787-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Műszaki szerkesztő: Haiman Ágnes

Kedves Olvasóim!

Hosszú habozás után vágtam bele Az idők végezetéig című könyvembe, bár önök közül sokan kérték A katedrális folytatását. Többek között épp ez vette el a bátorságomat, hogy annyira szerették A katedrálist Nem tudtam, kitelik-e tőlem még egy könyv, amelyben ugyanannyi örömét leli az olvasó.

A történet jelentette a másik gondot. Mi lenne az a mese, amely ugyanúgy megigézné önöket, az olvasókat és engem, az írót, mint egy nagyszerű székesegyház felépítése a középkor sötét nyomorúságában?

Tizennyolc évvel A katedrális megjelenése után azt hiszem, megtaláltam a válaszokat. Mialatt ezeket a sorokat írom, az utolsó simításokat végzem a történeten, amely három éve kísér. Bár először megriadtam a kihívástól, nagyon élveztem az írást. Hamarosan elérkezik az idő, amikor búcsút kell vennem a könyvtől, hogy átadjam önöknek. Remélem, ezt is annyira szeretik majd, mint én.

Őszinte hívük

Ken Follett

Barbarának

I RÉSZ

1327. november 1.

1

Gwenda nyolcéves volt, de nem félt a sötétségtől.

Mikor kinyitotta a szemét, nem látott semmit, de ez nem rémítette meg. Tudta, hol van: a kingsbridge-i kolostorban, az ispotálynak nevezett hosszú kőházban fekszik a földre hintett szalmán. Az anyja feküdt mellette, és a meleg tejszagból Gwenda megállapíthatta, hogy anyika az új gyereket szoptatja, akinek még nincs neve. Anyika mellett apa hált, mellette Gwenda bátyja, a tizenkét éves Philemon.

Az ispotály zsúfolásig megtelt, az emberek úgy szorongtak benne, mint birkák az akolban. Bár a kislány nem látta a padlón alvó családokat, érezte a meleg testek áporodott szagát. Ha megvirrad, beköszönt Mindenszentek, ami ma vasárnapra esik, tehát különösen szent nap lesz, és véget vet ennek a veszedelmes éjszakának, amikor szabadon csatangolhatnak az ártó szellemek. Gwendáékhoz hasonlóan sok más család érkezett a közeli falvakból Kingsbridge-be, hogy százával töltsék a kolostor megszentelt falai között a gonoszjáró éjszakát, és hajnalban részt vegyenek a misén.

Gwenda, mint minden értelmes ember, tartott a gonosz szellemektől, de még inkább attól, amit mise közben kell csinálnia.

Belefúrta pillantását a sötétségbe, és igyekezett nem gondolkozni azon, amitől szűkölt. Tudta, hogy az átellenes falon van egy boltíves ablak. Nem üvegezték be – csak a legfontosabb épületeknek járt üvegablak –, vászonfüggöny tartotta kint az őszi hideget. Még egy fakószürke folt sem mutatta a helyét. Gwenda örült. Nem akarta, hogy megvirradjon.

Látni nem látott, ám bőven volt mit hallani. A szalma folyton zizegett a fészkelődő-forgolódó alvók alatt. Feljajdult egy gyerek, mintha rosszat álmodott volna, de gyorsan el is csendesedett a mormoló becézéstől. Hébe-korba megszólalt valaki az álom félig formátlan, kásás hangjaival. Valahonnan az hallatszott, amit a szülők csinálnak, de sose beszélnek róla, az, amit Gwenda úgy hívott, hogy röfögés, mert nem volt más szava rá.

Túl hamar lett világos. A hosszú terem keleti végén, az oltár mögötti ajtón bejött egy barát, kezében viasztekerccsel. Letette az oltárra, meggyújtott róla egy hosszú, vékony gyertyát, aztán végigjárta a fali mécseseket. Árnyéka a magasba szökkent, valahányszor a láng megérintette a kanócot.

Piszkosszürke köpenybe burkolt alakok sorai rajzolódtak ki az erősödő fényben, akik összebújtak, hogy kevésbé fázzanak. A betegeket az oltár közelében álló priccsekre fektették, ahol a legnagyobb hasznát vették a hely szentségének. Az ispotály átellenes végében lépcső vezetett az emeletre, ahol az úri látogatóknak voltak szobáik; itt szállt meg most Shiring grófja és néhány családtagja.

A szerzetes áthajolt Gwendán, hogy meggyújtsa a kislány feje fölötti mécsest. Mosolygott, mikor a tekintete összeakadt a gyerekével. Gwenda alaposan megnézte magának a borzongó fényben, és felismerte Godwyn testvért. Godwyn fiatal, szemrevaló ember volt, és az este nyájasan beszélt Philemonnal.

Gwendáék mellett egy olyan család hált, amely az ő falujukból jött: a szép darab földön gazdálkodó, módos Samuel, a felesége és a két fia. Wulfric, a kisebbik utálatos, hatéves kölyök volt, aki azt tartotta a legjobb mulatságnak, ha makkal dobálta a lányokat, aztán elszaladt.

Gwenda családja nem volt jómódú. Az apjának nem volt földje, ott vállalt napszámot, ahol megfizették. Nyáron mindig volt munka, de miután betakarították a termést, és hidegre fordult az idő, a család gyakran nyelte az éhkoppot.

Ezért kellett Gwendának lopnia.

Elképzelte, ahogy elfogják; elképzelte karján a lerázhatatlanul erős ujjak markolását, elképzelte hasztalan rúgkapálását, a mély, kegyetlen hangot, amint azt mondja: „Nocsak, nocsak, egy kis tolvaj!”, elképzelte a korbács fájdalmas megaláztatását, majd azt a kínszenvedést, amikor levágják a kezét.

Az apja elszenvedte ezt a büntetést. Bal karja förtelmesen aszott csonkban végződött. Fél kézzel is elboldogult – tudott ásni, lovat nyergelni, még madárhálót is kötött – mégis ő volt az a napszámos, akit tavasszal utolsónak fogadtak fel, ősszel elsőnek eresztettek szélnek. Nem hagyhatta el a falut, hogy másutt keressen munkát; úgyse kapott volna, mert a csonkolás elárulta a tolvajt. Ha úton volt, kitömött kesztyűt kötött a csonkra, hogy ne kerüljék ki nagy ívben a szembejövő idegenek, de ezzel nem sokáig lehetett bolondítani az embereket.

Gwenda nem volt jelen, amikor apát megbüntették – ez az ő születése előtt történt –, de gyakran elképzelte, és most nem bírt nem arra gondolni, hogy vele is ugyanez fog történni. Gondolatban látta a fejszét, ahol lesújt a csuklójára, áthasít bőrön-csonton, elválasztja a kezet a kartól, ahova sose nő vissza, és össze kellett szorítania a fogát, hogy ne sikoltson.

Az emberek feltápászkodtak, nyújtózkodtak, ásítoztak, az arcukat dörgölték. Gwenda is felállt, és megrázta a ruháját. Mindenét a bátyjától örökölte. Térdig érő gyapjúszövet inget viselt, fölötte ujjatlan zekét, amit derékban kenderkötél övvel húzott össze. A cipőjéhez fűző is járt valamikor, de a lyukak kiszakadtak, és azóta fonott szalmával kötötte a lábához. Begyűrte haját a mókusfarokból varrt sapka alá, és ezzel el is készült az öltözködéssel.

Pillantása találkozott az apjáéval. Papa lopva egy családra mutatott: középkorú házaspár, két fiú, valamivel idősebbek, mint Gwenda. A családfő – fürtös, rőt szakállú, alacsony, vékony férfi – éppen a kardját csatolta fel, ami azt jelenti, hogy fegyveres katona vagy lovag: közember nem viselhetett kardot. Sovány felesége parancsoló modorú, savanyú képű asszony volt. Mialatt Gwenda leste őket, Godwyn testvér udvariasan bólintott a házaspárnak: – Jó reggelt, Sir Gerald, Lady Maud!

Gwenda észrevette, mi keltette föl az apja figyelmét: Sir Gerald övéről erszény lógott bőrszíjon. Kövér erszény. Olyan kövér, mintha több száz apró ezüstpenny, félpenny és negyedpenny dagasztaná. Annyi angol pénz, amennyit apa egy év alatt kereshetne, ha kapna munkát. Több mint elég, hogy megéljenek belőle a tavaszi szántásig. Talán még néhány külföldi arany is akad benne – firenzei florint vagy velencei dukát!

Gwenda nyakában apró kés lógott madzagra fűzött fatokban. Az éles penge gyorsan elmetszi a bőrszíjat, a kövér erszény a kicsi kézbe pottyan – hacsak Sir Gerald meg nem érez valami furcsát, és el nem kapja Gwendát, mielőtt elvégezhetné a munkát…

Godwyn túlkiáltotta a morajló beszélgetést: – Krisztus szerelmére, aki irgalmasságra tanít, reggelit tálalunk mise után – mondta. – Addig is ihattok tiszta vizet az udvari kútból. Kérlek, ne feledjétek el használni a kinti latrinákat! Idebent nincs vizelés!

A szerzetesek és az apácák szigorúan vették a tisztaságot. Godwyn az este rajtakapott egy hatéves kisfiút, aki a sarokba pisilt, és azonnal kidobta az egész családot. Hacsak nem volt egy pennyjük fogadóra, az északi templomtornác kövén vacoghatták át az októberi hideg éjszakát. Állatot sem volt szabad behozni. Hoppot, Gwenda háromlábú kutyáját is kiutasították. Vajon hol éjszakázhatott?

Mikor az összes lámpa égett, Godwyn kinyitotta a szabadba vezető, fából készült, nagy ajtót. Az éjszakai levegő kegyetlenül csípte Gwenda fülét és az orra hegyét. Az éjszakai szállóvendégek magukra tekerték köpenyüket, és kicsoszogtak. Mikor Sir Gerald és családja is elindult, apa és anyika beállt mögéjük, Philemon és Gwenda követték a szülőket.

Mostanáig Philemon lopott, de tegnap kis híján tetten érték a kingsbridge-i piacon. Elemelt egy kis üveg drága kenetet egy talján kereskedőbódéjából, aztán meg elejtette, úgy, hogy mindenki látta. Szerencsére az üveg nem tört össze a földön. Philemon kénytelen volt úgy tenni, mintha véletlenül verte volna le a pultról.

Philemon még nemrég is olyan kicsi és jelentéktelen volt, mint Gwenda, de tavaly több centit nőtt, a hangja elmélyült, és olyan ügyetlen és nehézkes lett, mintha sehogy se tudná megszokni ezt az új, nagyobb testet. Este, miután az a szerencsétlen eset történt az olajos üvegcsével, apa kijelentette, hogy Philemon túl nagy lett a komoly tolvajláshoz, ennélfogva Gwendára száll a munka.

Ezért nem aludt Gwenda majdnem egész éjszaka egy szemhunyást sem.

Philemont igazából Holgernek hívták. Mikor betöltötte a tízet, úgy döntött, hogy kolostorba vonul, ezért mindenkinek elmondta, hogy Philemonra változtatja a nevét, ami jámborabban hangzik. Meglepő módon a legtöbb ember hajlott is a szavára, habár apa és anyika továbbra is Holgernak szólította.

Ahogy kiléptek az ajtón, megláttak egy csomó didergő apácát, akik két sorban állva, fáklyákkal világították meg az ispotályból a kingsbridge-i székesegyház nagy nyugati kapujáig vezető utat. Árnyékok szökdécseltek a fáklyalángok peremén, mintha éjszakai manók és lidércek ugrándoznának, amelyeket csak az apácák szentsége tart vissza attól, hogy közelebb merészkedjenek.

Gwenda félig-meddig arra számított, hogy Hopp várja majd idekint, de nem látta a kutyát. Talán lelt valami meleg zugot, ahol elalhat. Apa vigyázott, hogy el ne szakadjanak a templom felé menet Sir Geraldtól. Hátulról valaki gorombán megrángatta Gwenda haját. Felvisított, mert azt hitte, egy kobold az, de mikor megfordult, Wulfricot látta, a hatéves szomszéd fiút, aki hahotázva menekült a lány keze ügyéből. Samuel rámordult: – Viselkedj! – és kupán vágta, mire a kisfiú sírni kezdett.

A hatalmas templom alaktalan hegyként magasodott az összebújó emberek fölé. Csak az alsó része látszott, az árkádok és a mérművek, amelyeket vörössel és naranccsal rajzolt ki a remegő fáklyafény. A bejárathoz közeledő menet lelassult, és Gwenda észrevette, hogy városi emberek jönnek az ellenkező irányból. Úgy látta, sok százan vannak, de lehettek sok ezren is, bár nem egészen tudta, mennyien tesznek ki ezret, mert nem tudott odáig számolni.

A tömeg keresztülaraszolt a templomtornácon. A falak faragott szobrai eszelősen táncoltak a nyughatatlan fáklyafényben. Alul voltak az ördögök és a szörnyek. Gwenda riadtan pillogott a sárkányokra és a griffekre, az emberfejű medvére, a kutyára, amelynek két teste és egy pofája volt. Egyes ördögök emberekkel hadakoztak; az egyik hurkot vetett egy ember nyakába, egy rókaszerű rém egy asszonyt vonszolt a hajánál fogva, egy emberkezű sas lándzsával döfött át egy pucér férfit. Ezek fölött sorakoztak fülkék oltalmában a szentek, a szentek fölött az apostolok ültek trónuson, végül a főkapu fölötti árkádban a kulcsos Szent Péter és a pergamentekercses Szent Pál tekintett föl imádattal Jézus Krisztusra.

Gwenda tudta, hogy Jézus parancsa szerint nem szabad vétkeznie, mert az ördögök fogják kínozni érte, ám ő jobban félt az emberektől, mint az ördögöktől. Ha nem sikerül ellopnia Sir Gerald erszényét, az apja összeveri ostorral. De még ennél is nagyobb baj, hogy a családnak makkból főzött levesen kell élnie. Ő és Philemon hetekig is nyelhetik az éhkoppot. Anyika melle kiszárad, és az új gyerek is meghal, mint az előző kettő. Apa napokra eltűnik, és mikor megjön, nem hoz mást a konyhára, csak egy girhes gémet vagy két mókust. Az éhség rosszabb, mint az ostor, mert tovább fáj.

Apró korától arra tanították, hogy lopjon – almát a pultról, frissen tojt tojást a szomszéd tyúkja alól, kést, amelyet figyelmetlenül elejtett a kocsmában valamelyik részeg. Ám pénzt rabolni más. Ha rajtakapják, amint meglopja Sir Geraldot, hiába lesz a könnyzápor, és hasztalanul reménykedik, hogy majd gyermekes csínynek tekintik, mint mikor elemelte a lágyszívű apácától a finom bőrcipellőt. Levágni egy lovag erszényét nem rosszalkodás, hanem igazi, felnőttbűn, és ennek megfelelően büntetik.

Megpróbált nem gondolni rá. Ő kicsi, ügyes és fürge, úgy ellopja azt az erszényt, mint egy szellem – ha sikerül megállnia, hogy ne reszkessen.

A hatalmas templomban máris tolongott a sokaság. A mellékhajókban csuklyás barátok kezében vörösen vibráltak a fáklyák. A főhajót határoló pillérek teteje elveszett a sötétségben. Gwenda ott maradt Sir Gerald közelében, míg a tömeg az oltár felé nyomta őket. A vörös szakállú lovag és sovány felesége látszólag nem vette észre őt. A két fiú nem szentelt több figyelmet neki, mint a székesegyház kőfalának. Gwenda családja lemaradt, a kislány szem elől tévesztette őket.

A főhajó gyorsan megtelt. Gwenda még sose látott ennyi embert egy helyen: nagyobb nyüzsgés volt, mint a katedrális rétjén piacnapokon. Az emberek vígan üdvözölték egymást, mert ezen a szent helyen biztonságban tudhatták magukat a gonosz szellemektől, és a beszélgetések hangja harsogássá erősödött.

Aztán meghúzták a harangot, és mindenki elhallgatott.

Sir Gerald egy városi család mellett állt, akik finom posztóköpenyt viseltek, tehát valószínűleg gazdag gyapjúkereskedők voltak. A lovag mellé egy tíz év körüli lány került. Mögöttük állt Gwenda, aki lehetőleg igyekezett láthatatlanná válni, ám elszörnyedésére a lány ránézett, és megnyugtatóan mosolygott, mintha azt üzenné, hogy ne féljen.

A szerzetesek a sokaság szélén egyenként kioltották fáklyájukat, és a hatalmas székesegyház elmerült a sötétségben.

Gwenda azon törte a fejét, hogy fog-e emlékezni rá a gazdag lány? Mert nem úgy csinált, hogy rápillantott, aztán levegőnek vette, mint az emberek többsége szokta. Felfigyelt rá, gondolkozott róla, feltételezte, hogy félhet, biztatóan rámosolygott. Viszont több száz gyerek van a székesegyházban, Gwenda arca nem is látszhat tisztán a félhomályban… vagy igen? Megpróbálta elfojtani a szorongását.

Láthatatlanul előrelépett a sötétségben, és nesztelenül besurrant a két alak közé. Egyik oldalát a lány körgallérjának puha posztója, a másikat a lovag régi köpenyének érdesebb szövete súrolta. Most már nekiláthatott az erszény gyors megszerzésének.

Benyúlt az inge nyakába, és előhúzta tokjából a kis kést.

Velőtrázó sikoly törte meg a csendet. Gwenda számított rá – anyika elmagyarázta, mi fog történni mise közben – mégis megrémült, mert úgy hangzott, mintha valakit kínoznának.

Ezt fülsértő dübörgés követte. Majd jöttek más zajok: jajgatás, eszelős röhögés, vadászkürt, zörgés, állathangok, repedt harang. A gyülekezetben sírva fakadt egy gyerek. Mások is csatlakoztak hozzá. Néhány felnőtt idegesen nevetgélt. Tudták, hogy a szerzetesek csapják a lármát, mégis pokoli hangzavarrá olvadt össze az egész.

Ez most nem az alkalmas perc a lopásra, szepegett Gwenda. Mindenki feszült, éber. A lovag ugrana minden érintésre.

Egyre erősödött a sátáni zsinatolás, majd másfajta hang vegyült bele: muzsika. Kezdetben olyan lágyan, hogy Gwenda azt se tudta, csakugyan hallja-e, de aztán fokozatosan hangosabb lett. Az apácák énekeltek. Gwendának minden porcikája égett a feszültségtől. Közeledett a perc. Megfordult, olyan nesztelenül, mint egy légi szellem, hogy szemközt legyen Sir Geralddal.

Pontosan felmérte a lovag öltözékét. A nehéz gyapjúköntöst széles, szegecselt öv fogta össze. Az erszény bőrszíjon lógott az övről. A köntösre Sir Gerald hímzett köpenyt vett, drágát, de kopottast, amelyet elöl sárgás csontgombok fogtak össze. Néhányat be is gombolt közülük, de nem mindet. Vélhetőleg álomittas lustaságból, vagy mert az ispotálytól a katedrálisig igazán nem volt hosszú az út.

Gwenda a lehető leglégiesebb mozdulattal rátette kicsi kezét a köpenyre. Azt képzelte, hogy a keze egy pók, olyan könnyű, amit a lovag meg sem érezhet. Addig futtatta pókkezét a köpeny elején, míg meg nem találta a nyílást. Keze besurrant a szövet alá, és elszaladt a súlyos övön az erszényig.

A zene erősödött, a hangzavar gyengült. A gyülekezet elején áhítatos mormolást kélt. Gwenda semmit sem látott, de tudta, hogy az oltáron lámpát gyújtottak, amelynek fénye kirajzolja a művészien faragott elefántcsontból és aranyból remekelt dobozt, a Szent Adolphus csontjait rejtő ereklyetartót. Mikor a fáklyákat kioltották, a klenódium még nem volt az oltáron. A tömeg meglódult, mindenki közelebb akart férkőzni a megszentelt maradványokhoz. Amikor Gwenda beszorult Sir Gerald és az előtte álló ember közé, felemelte a jobbját, és rányomta a kése élét a bőrszíjra.

Kemény volt a bőr, elsőre nem sikerült átvágnia. Fejvesztetten fűrészelt, abban az eszelős reményben, hogy Sir Geraldot túlságosan leköti az oltár látványa, ezért nem veszi észre, mi történik az orra előtt. Föltekintett, és rádöbbent, hogy látja az emberek körvonalait, mert a szerzetesek és az apácák elkezdték meggyújtani a gyertyákat. A fény percről percre erősebben ragyogott. Elfogyott az idő.

Vadul megrántotta a kését, és érezte, hogy a szíj enged. Sir Gerald halkan felmordult; megérzett valamit, vagy annak szólt a hang, amit az oltárnál látott? Az erszény belehullott Gwenda tenyerébe, de olyan súlyos volt, hogy nem jó fogás esett rajta, és megcsúszott. Gwenda egy ijesztő pillanatig attól félt, hogy elejti, és odavész a nemtörődöm lábak alatt, ám aztán sikerült megmarkolnia.

Pillanatnyi boldog megkönnyebbülés töltötte el. Megvan az erszény!

De még mindig borzasztó nagy veszélyben volt. A szíve olyan hangosan vert, hogy úgy érezte, mindenkinek hallania kell. Gyorsan elfordult, hogy a háta legyen a lovag felé, és ugyanazzal a mozdulattal az inge alá dugta az erszényt. Feltűnően kidagasztotta a ruháját, úgy lógott rá az övre, mint egy öregember hasa. Gwenda oldalra ráncigálta, ahol a karja félig eltakarta. Még itt is látszani fog, ha nagyobb lesz a világosság, de nem tehette máshová.

A tokba dugta a kést. Most aztán gyorsan el kell tűnnie, mielőtt Sir Gerald észreveszi a veszteséget – ám a jámborok tolongása, amely segítette a lopásban, hátráltatta a menekülésben. Hátrálni próbált, abban a reményben, hogy átszuszakolhatja magát a mögötte levő testek között, de a sokaság még mindig az oltár felé nyomakodott, hogy megnézhesse a szent csontjait. Gwenda csapdába esett az ember előtt, akit kirabolt.

– Jól vagy? – kérdezte a füle mellett egy hang.

A gazdag lány volt. Gwenda majdnem elvesztette a fejét. Láthatatlanná kell válnia. Egy segítőkész idősebb gyerek az utolsó, amire most szüksége van. Nem szólt semmit.

– Vigyázzanak kegyelmetek! – mondta a gazdag lány a körülöttük levő embereknek. – Agyonnyomják ezt a leánykát!

Gwenda visítani szeretett volna. Ennek a gazdag lánynak a figyelmessége miatt fogják levágni a kezét!

Kétségbeesésében nekitámasztotta tenyerét az előtte levő embernek, és meglökte, de csak annyit ért el, hogy felhívta magára Sir Gerald figyelmét.

– Ugye, semmit sem látni odalent? – kérdezte áldozata kedvesen, majd a kislány hóna alá nyúlva felkapta, és a magasba emelte a halába rémült Gwendát.

Tehetetlen volt. A lovag nagy keze a hóna alatt csak egy ujjnyira volt az erszénytől. Gwenda előrebámult a tömeg fölött, hogy Sir Gerald csak a tarkóját lássa, és az oltárt nézte, ahol a szerzetesek és az apácák még több gyertyát gyújtottak, miközben dicséretét zengték a rég halott szentnek. Mögöttük gyenge fény szűrődött be a székesegyház keleti nagy rózsaablakán: hasadt a hajnal, elűzte a rosszakat. A kalamolás végképp elhallgatott, az ének az égig szárnyalt. Magas, szemrevaló szerzetes lépett az oltárhoz, akiben Gwenda fölismerte Anthonyt, a kingsbridge-i priort. Anthony áldásra emelte a kezét, és nagy fennszóval mondta:

– Így tehát Jézus Krisztus kegyelméből e világ sötétsége és gonoszsága ismét kiűzetett Isten szentegyházának fénye és harmóniája által!

A gyülekezet diadalmasan felbődült, aztán kezdett elernyedni. A szertartás feszültsége elpattant. Gwenda ficánkolt, Sir Gerald megértette az üzenetet, és letette a kislányt. A gyerek, továbbra is elfordítva az arcát, belefúrta magát a tömegbe, és kifelé igyekezett. Könnyebb dolga volt, mert az emberek már nem akarták látni az oltárt olyan nagyon. Minél kintebb ért, annál kevesebbet kellett erőlködnie. Egyszer csak a nyugati kapunál találta magát, és meglátta a családját.

Apa türelmetlenül nézett rá, s azonnal dühöngeni kezdett volna, ha a lánya kudarcot vall. Gwenda előrántotta az erszényt az inge alól, és az apja felé lökte. Örült, hogy megszabadul tőle. Apja elkapta a zacskót, kissé elfordult, sietve belenézett, majd boldogan elvigyorodott, és továbbadta az erszényt anyikának, aki sürgősen eltüntette a csecsemő takarójának ráncai között.

A megpróbáltatás véget ért, de a kockázat még nem múlt el.

– Egy gazdag lány észrevett – mondta Gwenda, és maga is hallotta, hogyan fűrészel a hangjában a félelem.

Apa apró, sötét szeme kigyúlt a haragtól.

– Látta, hogy mit csináltál?

– Nem, de azt mondta a többieknek, hogy ne nyomjanak agyon, aztán a lovag felemelt, hogy jobban lássak.

Anyika fojtottan felnyögött.

– Szóval látta az arcodat – állapította meg apa.

– Igyekeztem elfordulni.

– Hát akkor is jobb, ha nem kerülsz még egyszer a szeme elé – szögezte le apa. – Nem megyünk vissza az ispotályba. Kocsmában reggelizünk!

– Nem bujkálhatunk egész nap – jegyezte meg anyika.

– Azt nem, de elkeveredhetünk a tömegben.

Gwenda kezdte jobban érezni magát. Apa láthatólag úgy véli, hogy nincs veszély. Neki mindenesetre megnyugvás, hogy visszaveszik tőle az irányítást és az ezzel járó felelősséget.

– Különben is – folytatta az apja – jobb szeretem a kenyeret és a húst a csuhások vizes kásájánál. Most már megengedhetem magunknak!

Kimentek a templomból. Gyöngyszürke volt a hajnali ég. Gwenda szerette volna megfogni az anyja kezét, de az nem figyelt rá, mert a baba sírni kezdett. Aztán beszaladt a templomrétre ismerős, oldalazó bicegésével egy háromlábú, fekete pofájú, kis fehér kutya.

– Hopp! – kiáltotta Gwenda. Felkapta, magához ölelte az állatot.

2

Merthin tizenegy éves volt, egy esztendővel idősebb Ralph öccsénél, aki mérhetetlen bosszúságára magasabbra nőtt, és erősebb volt nála. Ez a tény a szüleiket is bántotta. Apjuk, Sir Gerald, katonaember volt, aki nem leplezhette a csalódását, ha Merthin képtelen volt fölemelni a nehéz lándzsát, vagy előbb dőlt ki a fáradtságtól, mielőtt kidöntötte volna a fát, vagy sírva jött haza, mert alulmaradt egy verekedésben. Anyjuk, Lady Maud, még tovább rontotta a dolgot, mert agyoncsucsujgatta a fiát, amiért Merthin nem győzött restelkedni, holott arra lett volna szükség, hogy az asszony úgy tegyen, mint aki semmit sem vesz észre. Ha apa büszkélkedett Ralph erejével, anya ezt azzal próbálta ellensúlyozni, hogy bírálta Ralph butaságát. Ralph kissé nehézfejű volt, amiről nem tehetett, és ha piszkálták miatta, csak dühbe gurult, és még inkább más fiúkon verte le a mérgét.

A szülők ingerültek voltak Mindenszentek reggelén. Apa nem is akart Kingsbridge-be jönni, de kénytelen volt. Tartozott a kolostornak, és nem tudott fizetni. Anya azt mondta, a kolostor el fogja venni a földjüket; Sir Geraldnak három kis faluja volt Kingsbridge közelében. Erre apa emlékeztette, hogy ő egyenes ági leszármazottja annak a Thomasnak, akiből abban az évben lett Shiring grófja, amelyben II. Henrik király meggyilkoltatta Becket Tamás érseket. Ennek a Thomas grófnak nem mások voltak a szülei, mint Jack építőmester, a kingsbridge-i katedrális alkotója és a shiringi Lady Aliena, a már-már legendás házaspár, akiknek történetét Roland és Nagy Károly hősregéivel együtt mesélgetik hosszú téli estéken a kandallónál. Ilyen ősökkel, bömbölte Sir Gerald, az ő birtokát nem kobozhatja el semmiféle csuhás, főleg nem az a vén Anthony prior! Amint a férj ordítani kezdett, Maud arcára kiült a fáradt belenyugvás, és elfordult, ámbár Merthin hallotta, hogy azt dünnyögi: – Annak a Lady Alienának volt egy Richard nevű öccse, aki csak verekedésre volt jó.

Lehet, hogy Anthony prior kenyere javát már megette, de férfi is volt annyira, hogy felpanaszolja Sir Gerald adósságait. Elment Gerald hűbérurához, Shiring grófjához, aki történetesen másodunokatestvére volt Geraldnak. Roland gróf Kingsbridge-be hívatta Geraldot a mai napra, hogy tanácskozzanak a priorral, és valamilyen egyezségre jussanak. Ezért volt apa rosszkedvű.

Aztán apát kirabolták.

Az istentisztelet után fedezte fel a veszteségét. Merthin élvezte a drámát: a sötétséget, a hátborzongató hangzavart, a zenét, amely halkan kezdődött, majd fokozatosan erősödve teleharsogta az óriási székesegyházat, és a végén a lassan gyúló gyertyák fényét. Azt is megfigyelte a derengő világosságban, hogy egyesek a sötétséget kihasználva áldoznak apró bűnöknek, amelyekre most bocsánatot nyerhettek: két barát sietve abbahagyta a csókolózást, egy sunyi kereskedő elkapta a kezét, amellyel egy mosolygó, begyes asszonyt, történetesen másvalakinek a feleségét csöcsörészte. Merthin még akkor is izgatott volt, amikor visszatértek az ispotályba.

Míg arra vártak, hogy az apácák feltálalják a reggelit, keresztülvágott a szobán az egyik kukta, aki tálcán vitt az emeletre egy nagy korsó sört és egy tányér sóban főtt, forró marhahúst. Anya epésen megjegyezte:

– Azt hittem, unokatestvéred, a gróf, meghív a szobájába reggelizni. Végül is nagyanyád az ő nagyapjának a testvére volt.

– Ha nem kérsz a kásából, átmehetünk a fogadóba – felelte apa.

Merthin a fülét hegyezte. Szerette a fogadókat, ahol friss kenyeret és sózott vajat adnak reggelire. Ám anya azt mondta: – Nem engedhetjük meg magunknak.

– De igen! – Apa az erszénye után tapogatózott, és akkor döbbent rá, hogy nyomtalanul eltűnt.

Először a padlót nézegette, mintha oda eshetett volna; aztán észrevette, hogy a szíjat átvágták, és ordított felháborodásában. Mindenki őt nézte, kivéve anyát, aki elfordult, és Merthin hallotta, amint azt dünnyögi: – Ez volt minden pénzünk.

Apa vádlón meredt az ispotály többi vendégére. A jobb halántékától a bal szeméig húzódó hosszú sebhely elsötétedett a haragtól. Feszült csend lett a szobában: egy dühös lovag veszedelmes még akkor is, ha szemmel láthatóan elpártolt tőle a szerencse.

Aztán megszólalt anya: – A templomban raboltak ki, ez nem kétséges.

Merthin úgy vélte, igaza lehet. A sötétségben nemcsak csókokat szoktak lopni.

– Tehát még szentségtörés is! – mondta apa.

– Akkor történhetett, amikor felemelted azt a kislányt – folytatta anya. Az arca eltorzult, mintha valami keserűt nyelt volna. – A tolvaj valószínűleg mögüled nyúlt előre a pénzért.

– Meg kell találni! – mennydörögte apa.

– Sir Gerald, nagyon sajnálom, hogy ez történt – szólalt meg a Godwyn testvér nevű fiatal szerzetes. – Rögtön megyek is John városkapitányhoz. Ő majd rajta tartja a szemét azokon a szegény városiakon, akik váratlanul megtollasodnak.

Merthin nagyon keveset nézett ki ebből a tervből. Kingsbridge-ben több ezren laknak, és több száz ember érkezett látogatóba. Mindet nem tarthatja szemmel a városkapitány.

Ám apa kissé megenyhült tőle.

– Lógni fog a lator! – mondta valamivel halkabban.

– Addig is megtisztelhetnének azzal, hogy kegyelmed, Lady Maud és a fiaik átülnek az asztalhoz, amelyet most terítenek az oltárnál – folytatta a mézes nyelvű Godwyn.

Apa morgott. Merthin tudta róla, hogy kedvére van, ha kiemelik a közemberek sokaságából, akik ugyanazon a padlón kuporogva fognak enni, ahol előzőleg háltak.

Az erőszakkal fenyegető pillanat elmúlt, és Merthin fölengedett egy kicsit, ám amikor a négytagú család helyet foglalt az asztalnál, elfogta a szorongás, hogy mi lesz most velük. Apja bátor katona volt – mindenki ezt mondta róla. Sir Gerald harcolt az öreg királyért Boroughbridge-nél, ott kapta a homlokára a kardvágást egy Lancaster-párti lázadótól. De sose pártolta a szerencse. Más lovagok derék zsákmánnyal tértek meg a csatákból: rabolt ékszerrel, egy kocsiderék drága flamand posztóval, itáliai selyemmel vagy egy nemesemberrel, akiért ezer font váltságdíjat is fizetett a szerető család. Sir Geraldnak valahogy sose jutott jelentősebb zsákmány, pedig szüksége volt fegyverekre, páncélra, méregdrága csatalóra, hogy teljesíthesse kötelességét a király szolgálatában, és mivel a földjeiből sem folyt be valamiért elég bérleti díj, anya tiltakozása ellenére kölcsönöket kezdett el felvenni.

A konyhai szolgák behoztak egy gőzölgő üstöt, amelyből elsőnek Sir Gerald családját szolgálták ki. A kását árpából főzték, sóval és rozmaringgal ízesítették. Ralph, aki semmit sem értett a családi válságból, lelkesen dicsérni kezdte a mindenszenteki szertartást, de olyan savanyú csend fogadta a megjegyzéseit, hogy befogta a száját.

Miután elköltötte a kását, Merthin az oltárhoz ment. Mögé rejtette az íját és a nyilait. Az emberek meggondolják, mielőtt lopnak egy oltárról. Legyűrhetik a félelmüket, ha a zsákmány elég kísértő, de egy házilag barkácsolt íj nem nagy érték. Ott is volt.

Merthin büszke volt az íjára. Persze kicsi volt: a teljes hosszúságú íj megfeszítése egy felnőtt férfi erejét igényelte. Merthin íja csak százhúsz centi hosszú volt és karcsú, de minden más tekintetben ugyanolyan szabványos angol íj volt, amelytől számtalan skót hegyi ember, walesi lázadó és páncélos francia lovag lelte halálát.

Apa korábban nem tett megjegyzést az íjra, és most úgy nézte, mintha először látná.

– Honnan vetted a lécet? – kérdezte. – Ez nagyon drága.

– Nem, mert ez túl rövid. Egy íjkészítőtől kaptam.

Apa bólintott.

– Azt leszámítva tökéletes – mondta. – A tiszafa belsejéből való, ahol a szijács találkozik a geszttel. – Mutatta a két eltérő színt.

– Tudom! – mondta Merthin lelkesen. Ritkán volt alkalma elnyerni az apja tetszését. – A rugalmas szijács a legjobb az íj külsejének, mert visszanyeri az eredeti formáját, és a kemény geszt a legjobb íjbelsőnek, mert ellentart, mikor az ívet felajzzák.

– Pontosan – mondta apa. Visszaadta az íjat. – De ne feledd, ez nem nemesi fegyver. Lovagok fiaiból nem lesznek íjászok. Add oda valamelyik parasztfiúnak.

Merthin porig volt sújtva.

– Még ki se próbáltam!

– Hadd játsszanak! – avatkozott közbe anya. – Hiszen csak kisfiúk!

– Igaz – felelte apa. Elveszítette az érdeklődését. – Kapunk vajon ezektől a barátoktól egy kupa sört?

– Lóduljatok – mondta anya. – Merthin, vigyázz az öcsédre!

– Inkább fordítva – morgott apa.

Ez fájt Merthinnek. Apa egyáltalán nem ismeri őket. Merthin tud vigyázni magára, Ralph viszont, ha szabadjára engedik, okvetlenül belekeveredik valamilyen verekedésbe. De volt annyi esze, hogy ne feleseljen, amikor az apja ilyen kedvében van. Szó nélkül kiment az ispotályból. Ralph utána baktatott.

Tiszta, hideg november volt, magasan járó, fakószürke felleg borította az eget. A fiúk elhagyták a templomudvart, és nekivágtak a főutcának, elmentek a Hal köz, a Tímár udvar és a Kocsma sor mellett. A domb lábán átkeltek a fahídon a folyó felett, amely a régi Kingsbridge-et elválasztotta az Újváros nevű negyedtől. Az újvárosi faházak legelők és kertek között sorjáztak. Merthin a Szeretők mezeje nevű rétre ment, ahol a városkapitány és darabontjai céltáblákat állítottak fel az íjászathoz. Királyi parancs kötelezett a mise utáni lőgyakorlatra minden férfit.

Nem nagyon kellett erőltetni őket, mert vasárnap délelőttjén igazán nem esett nehezükre ellőni egypár nyilat. Száz-egynéhány kingsbridge-i fiatalember várt sorára; asszonyok és gyerekek bámulták őket, meg olyan férfiak, akik vagy túl öregnek, vagy túl előkelőnek tekintették magukat az íjászathoz. Voltak, akik a saját íjukkal jöttek. Azok, akik olyan szegények voltak, hogy még egy íjat sem engedhettek meg maguknak, John városkapitánytól kaptak kőrisfából vagy mogyoróvesszőből készült, olcsó gyakorlófegyvereket.

Olyan volt, mint egy ünnep. Serfőző Dick szekéren árulta hordóból a sört, Betty sütőné négy serdülő lánya tálcáról kínálta a fűszeres kalácsot. A gazdagabb városiak prémes süveget, új cipőt öltöttek, de még a szegényebb asszonyok is frizurát fésültek, és új paszományt varrtak a köpenyükre.

A gyerekek közül egyedül Merthinnek volt íja, ezért a többiek körülvették a testvéreket, a fiúk irigykedve faggatták őket, a lányok csodálattal vagy lenézően bámészkodtak, ki-ki a hajlandósága szerint. Az egyik megkérdezte:

– Honnan tudtad, hogy kell elkészíteni?

Merthin ráismert: ő állt mellette a templomban. Egy évvel lehetett fiatalabb nála. Drága, sűrű szövésű gyapjúköpenyt és -ruhát viselt. Merthin általában fárasztónak találta a vele egykorú lányokat, mert rengeteget vihognak, és semmit sem hajlandók komolyan venni. Ám ez őszinte kíváncsisággal nézte őt meg az íját, ami tetszett a fiúnak.

– Csak úgy kitaláltam – felelte.

– Ügyes vagy. Működik?

– Még nem próbáltam. Mi a neved?

– Caris vagyok, a gyapjúkereskedő lánya. Te ki vagy?

– Merthin. Az apám Sir Gerald. – Hátralökte fejéről a csuklyát, belenyúlt, és elővett egy összetekert ideget.

– Miért tartod a fejrevalódban?

– Hogy ne legyen vizes, ha esik. Az igazi íjászok is így csinálják. – Ráillesztette az ideget az íj két végének rovátkáira, könnyedén meghajlítva az ívet, hogy a feszültség a helyén tartsa a húrt.

– Célba fogsz lőni?

– Igen.

– Úgyse hagyják – szólalt meg egy másik fiú.

Merthin ránézett. Tizenkét év körüli, sovány, magas gyerek volt, nagy kezű, nagy lábú. Merthin már az este látta őt és a családját a kolostor ispotályában. A fiút Philemonnak hívták, és Merthinnek feltűnt, hogy folyton a szerzetesek körül sürgölődik: kérdezgetett, segített felszolgálni a vacsorát.

– Természetesen hagyják! – közölte. – Miért ne hagynák?

– Mert túl kicsi vagy.

– Butaság! – De már beszéd közben tudta, hogy van oka a kétkedésre: a felnőttek gyakran buták. Ám Philemon okvetetlenkedő fölénye bosszantotta, főleg miután magabiztosságot mutatott Caris előtt.

Otthagyta a gyerekeket, és odament egy csoport férfihoz, akik a sorukra vártak egy céltáblánál. Felismerte az egyiket, a takács Market, egy szokatlanul szálas-vállas embert. Mark észrevette az íjat, és azt kérdezte vontatott, barátságos hangján: – Hát azt meg hol szerezted?

– Csináltam! – felelte Merthin büszkén.

– Ezt nézd, Elfric! – mondta Mark a szomszédjának. – Igazán csinos munkát végzett!

Elfric, egy sunyi képű, tagbaszakadt ember, futó pillantást vetett az íjra.

– Túl kicsi! – mondta lenézően. – Ez sose lő ki olyan nyilat, ami átüti egy francia lovag vértjét.

– Meglehet – mondta Mark nyájasan –, de úgy számítom, a legénynek van még egy-két éve, mielőtt rámegy a franciákra.

– Készen vagyunk, kezdjétek! – kiáltotta John városkapitány, – Mark takács, te vagy az első! – Az óriás a vonalhoz lépett. Választott egy erős íjat, és kipróbálta. Könnyedén meghajlította a vastag fát.

A városkapitány most vette észre Merthint.

– Fiúknak tilos – mondta.

– Miért? – tiltakozott Merthin.

– Te ne miértezz, csak lódulj.

Merthin hallotta, hogy néhány gyerek vihog.

– Meg se magyarázzák! – méltatlankodott.

– Nem kell magyarázkodnom gyerekeknek – mondta a városkapitány. – Jól van, Mark, lőj!

Merthin azt hitte, elsüllyed. Itt, mindenki előtt alulmaradt a kenetes Philemonnal szemben. Elfordult a céltábláktól.

– Nem megmondtam? – kérdezte Philemon.

– Jaj, fogd már be a szád, és menj innen!

– Te nem küldhetsz el engemet – mondta Philemon, aki sokkal magasabb volt, mint Merthin.

– De én igen! – avatkozott közbe Ralph.

Merthin sóhajtott. Ralph rendíthetetlenül hűséges volt a testvéréhez, de ha most összeverekedik Philemonnal, akkor Merthint nemcsak bolondnak, de még anyámasszony katonájának is fogják nézni.

– Különben is indulni akartam – közölte Philemon. – Megyek, segítek Godwyn testvérnek. – Elvonult. A többi gyerek is kezdett szétszéledni más mulatságokat keresve.

– Máshol is kipróbálhatnád az íjat – javasolta Caris, aki észrevehetően kíváncsi volt, hogy mi lesz ebből. Merthin körülnézett.

– De hol? – Ha rajtakapják, miközben felügyelet nélkül nyilaz, elvehetik tőle az íjat.

– Bemehetünk az erdőbe.

Merthin meghökkent. Gyereknek tilos volt betenni a lábát az erdőbe. Ott zsiványok ólálkodnak, olyan emberek és némberek, akik lopásból élnek. A gyerekeket pucérra vetkőztethetik, rabszolgaságra vethetik, és vannak még ennél is cudarabb dolgok, amikre a szülők csak célozgattak. És aki meg is úszta mindezeket, azt is megpálcázta az apja az engedetlenségért.

Ám Carison nyoma sem volt félelemnek, és Merthin nem akart gyávábbnak mutatkozni a lánynál. Különben is, a városkapitány goromba elutasítása felébresztette benne a dacot.

– Jól van – mondta. – De ügyelnünk kell, hogy senki se vegye észre.

Carisnak erre is volt válasza.

– Ismerek egy utat.

A folyó felé indult, Merthin és Ralph követte. Háromlábú kiskutya kocogott mellettük.

– Hogy hívják a kutyádat? – kérdezte Merthin.

– Nem az enyém – mondta a lány –, de adtam neki egy falat penészes szalonnát, és azóta nem tudom lerázni.

Mentek a sáros parton, raktárak, pallók, bárkák mellett. Merthin lopva figyelte a lányt, aki ilyen könnyen átvette a vezető szerepet. Szögletes, határozott arca volt, se nem szép, se nem csúnya, tekintete vásott, zöld szeme barna cirmos. Világosbarna haját két varkocsba fonták, ahogy a módos családokban szokás. Drága ruhát viselt, de praktikus bőrcipőt húzott hozzá, nem olyan hímzett szövettopánkát, amilyet a mágnáshölgyek kedvelnek.

Caris elkanyarodott a folyótól, keresztülvezette őket egy fatelepen. Egyszer csak a bozótosban találták magukat. Merthin szíve összeszorult. Most az erdőben volt, ahol haramiák lapulhattak minden tölgyfa mögött, már bánta a virtuskodását, de szégyellte volna, ha meghátrál.

Mentek tovább tisztást keresve, ami elég nagy a nyilazáshoz. Caris hirtelen odasúgta, mint egy összeesküvő: – Látod azt a nagy magyalbokrot?

– Igen.

– Ahogy elhagytuk, guggoljatok le mellém, és hallgassatok!

– Miért?

– Majd meglátjátok.

Caris, Merthin és Ralph egy perccel később már a bokor mögött kuporgott. A háromlábú kutya melléjük ült, és reménykedve nézte Carist. Ralph kérdésre nyitotta a száját, de Caris elhallgattatta.

A következő percben megjelent egy kislány. Caris felugrott, elkapta. A gyerek visított.

– Csönd! – parancsolta Caris. – Nem vagyunk messze az úttól, és nem akarjuk, hogy meghalljanak! Miért követsz minket?

– Elvetted a kutyámat, és nem akar visszajönni! – zokogta a gyerek.

– Téged ismerlek, láttalak ma reggel a templomban – mondta Caris lágyabban. – Na jó, semmi okod sírni, nem akarunk bántani. Mi a neved?

– Gwenda.

– Hát a kutyáé?

– Hopp. – Gwenda felkapta a kutyát. Hopp lenyalta a kislány könnyeit.

– Na látod, vissza is kaptad. Gyere velünk, hátha elszalad megint. Különben sem biztos, hogy egyedül visszatalálsz a városba.

Mentek tovább.

– Nyolc kar és tizenegy láb, mi az? – kérdezte Merthin.

– Szabad a gazda! – vágta rá Ralph, ahogy szokta.

– Én tudom – vigyorgott Caris. – Mi vagyunk. Négy gyerek és a kutya. – Nevetett. – Ügyes!

Ez tetszett Merthinnek. Az emberek nem mindig értették a tréfáit, a lányok meg szinte soha. De most hallotta, ahogy Gwenda magyarázza Ralphnek: – Két kar meg két kar meg két kar meg két kar, az annyi, mint nyolc – mondta. – Két láb…

Nem láttak senkit, szerencsére. Az a kevés ember, aki istenes szándékkal járja az erdőt – favágók, szénégetők, vasolvasztók – ma nem dolgozott, és vasárnap igencsak szokatlan lett volna egy nagyúri vadászcsapat. Tehát valószínűleg csak zsiványokkal találkozhattak volna, ettől azonban nem nagyon kellett tartaniuk. Hatalmas nagy erdő volt ez, hosszú kilométerekre nyúlt. Merthin még sose tett akkora utat, hogy lássa a végét.

Széles tisztásra értek.

– Ez jó lesz – mondta Merthin.

Vagy százötven méternyire, a tisztás túlsó végén volt egy vastag tölgyfa. Merthin felállt oldalvást, ahogy a felnőttektől látta. Előhúzott egyet a három nyila közül, és ráillesztette a rovátkolt végét az idegre. Nyilat készíteni ugyanolyan nehéz volt, mint íjat. Merthin kőrisfát használt és lúdtollakat. Nem tudott vasat keríteni nyílhegynek, ezért egyszerűen kihegyezte a vesszőt, majd megperzselte, hogy keményebb legyen. Célba vette a fát, aztán meghúzta az ideget. Nagy erő kellett hozzá. Elengedte a nyilat.

Jóval a cél előtt esett le a földre. Hopp kutya rohant a tisztáson, hogy visszahozza a nyílvesszőt.

Merthin le volt sújtva. Azt várta, hogy a vessző süvítve szeli a levegőt, és belefúródik a fába. Rájött, hogy nem feszítette meg eléggé az ívet.

Az íjat a jobbjával tartotta, a vesszőt a baljával fogta. Merthinben az volt a szokatlan, hogy nem volt sem jobbkezes, sem balog, hanem a kettő keveréke. A második vesszőnél minden erejével húzta az ideget és nyomta az íjat. Sikerült is jobban meghajlítania, és ezúttal a vessző majdnem elérte a fát.

A harmadik lövésnél fölfelé célzott, hátha az ívet leíró nyíl belecsapódik a pályája végén a fatörzsbe. De túl meredeken tartotta az íjat, így a vessző az ágakat találta el a száraz barna levelek örvényében.

Merthin szégyenkezett. Az íjászat nehezebb, mint képzelte. Az íjnak vélhetőleg semmi baja: a gond az ő rátermettsége vagy annak a hiánya.

Caris most sem látszott észrevenni a fiú zavarát.

– Hadd próbáljam meg! – kérte.

– Lányok nem nyilazhatnak! – mondta Ralph, azzal kirántotta a bátyja kezéből az íjat. Beállt oldalvást, mint Merthin, de nem lőtt azonnal; többször is meghajlította az íjat, mintegy kóstolgatva. Merthinhez hasonlóan ő is nehezebbnek találta, mint várta, de pár perc után rájött a csízióra.

Hopp a harmadik nyilat is letette Gwenda lábához. A kislány fölemelte a vesszőket, és átnyújtotta őket Ralphnek.

A fiú célzott, de nem húzta meg az ideget; addig tájolta be a nyíllal a fatörzset, amíg nem feszült meg a karja. Merthin belátta, hogy neki is ezt kellett volna tennie. Miért olyan természetesek ezek a dolgok Ralphnél, aki egyetlen találós kérdésre sem tud válaszolni? Ralph meghúzta az ideget, amihez neki is be kellett dobnia az erejét, de olyan laza volt a mozdulata, mintha a combja venné át a feszültséget. Elengedte a vesszőt, amely eltalálta a törzset, és két-három centire, sőt talán még annál is mélyebbre beleállt a puhább kéregbe. Ralph diadalmasan kacagott.

Hopp futott a nyíl után. A tölgyfánál értetlenül megállt.

Ralph ismét meghúzta a húrt. Merthin rádöbbent, mit akar.

– Ne! – mondta, de egy pillanattal elkésett. A nyíl belecsapódott hátulról a kutya nyakába. Hopp orra esett és rángatózott.

Gwenda sikított. Caris felkiáltott: – Jaj, ne! – A lányok rohantak a kutyához. Ralph vigyorgott.

– Ehhez mit szólsz? – kérdezte büszkén.

– Lelőtted a kutyáját! – mondta Merthin dühösen.

– Mit számít az? Úgyis csak három lába van.

– A kislány szerette, te hülye! Nézd, hogy sír!

– Csak irigykedsz, mert nem tudsz nyilazni. – Valamin megakadt Ralph szeme. Sima mozdulattal új nyilat tett az idegre, sebesen elfordította az íjat, és még mozgott a fegyver, amikor elengedte a húrt. Merthin nem látta, mire lő, amíg a vessző el nem találta a célpontot. Kövér nyúl szökkent a magasba, farában mélyen benne ült a nyíl.

Merthin nem leplezhette a csodálatot. Még aki gyakorolta az íjászatot, az se mind képes eltalálni egy futó nyulat. Ralphnek természetes tehetsége volt, amit Merthin csakugyan irigyelt, bár ezt sosem ismerte volna el. Lovag akart lenni, merész és erős, a királyért akart harcolni, mint az apja, és elkeserítette, hogy mennyire nem ért az ilyen dolgokhoz, mint az íjászat.

Ralph keresett egy követ, és rázuhintotta a nyúl fejére, véget vetve az állat szenvedésének.

Merthin letérdelt a lányok ós Hopp mellé. A kutya nem lélegzett. Caris gyöngéden kihúzta az állat nyakából a nyilat, és odaadta Merthinnek. Nem buggyant ki vér a nyomán. Hopp meghalt.

Egy darabig senki sem szólt. A csendbe beleüvöltött egy ember.

Merthin dobogó szívvel felugrott. Újabb ordítást hallott, más hangon; tehát többen vannak. Mindkét hang erőszakos és dühös volt. Ezek harcolhatnak. Merthin ugyanúgy megrémült, mint a többiek. Ahogy ott álltak bálványmereven és füleltek, új hangot hallottak. Egy ember rohant inaszakadtából az erdőn át, hullott ágakat tördelve, csemetéket legázolva, avart zörgetve.

Feléjük jött.

Caris találta meg elsőnek a hangját.

– A bokorba! – mutatta az örökzöldek bozótját – ott lakhatott a nyúl, gondolta Merthin, amelyet Ralph lelőtt. Caris már hasra is vágta magát, úgy igyekezett befelé a sűrűben. Gwenda magához ölelte Hoppot, és követte. Ralph felkapta az élettelen nyulat, ment utánuk. Merthin már térdelt, amikor rádöbbent, hogy otthagyták a fatörzsben az árulkodó nyílvesszőt. Keresztülnyargalt a tisztáson, kirántotta a nyilat, visszaloholt, és a bokor alá vetődött.

Hamarabb hallották a zihálást, mintsem meglátták az embert. Hörögve nyeldekelte futás közben a levegőt, fújtatása elárulta, hogy az ereje végénél tart. Üldözői egymásnak ordítoztak: – Nem erre, arra! – Merthinnek eszébe jutott, amit Caris mondott, vagyis hogy nincsenek messze az úttól. Utazó lenne a menekülő, akit zsiványok támadtak meg?

A következő percben kirobbant a tisztásra az üldözött.

Húsz-egynéhány éves lovag volt, övéről kard és hosszú tőr lógott. Jó ruhát viselt: úti bőrzekét, felül visszahajtott, magas szárú csizmát. Megbotlott és elesett, gurult egy darabig, feltápászkodott, a tölgynek vetette a hátát, levegőért kapkodott, és kirántotta a fegyvereit.

Merthin a pajtásaira sandított. Caris a félelemtől fehéren harapdálta a száját. Gwenda úgy szorította magához a halott kutyát, mintha az jelentené a biztonságot. Ralph riadtnak tűnt, de nem annyira, hogy ki ne húzza a nyúl farából a nyílvesszőt, és be ne gyömöszölje az állatot az ujjasa alá.

A lovag egy percig mintha a bozótot bámulta volna. Merthin rémülten gondolta, hogy meg kellett látnia az elbújt gyerekeket. Vagy talán észrevette a törött gallyakat és az összegyűrt leveleket ott, ahol benyomakodtak a bokrok alá. Merthin a szeme sarkából látta, hogy Ralph nyilat tesz az idegre.

Aztán megérkeztek az üldözök: két rossz képű, tagbaszakadt fegyveres, kivont karddal. Baloldalt sárga, jobboldalt zöld, jellegzetes tunikát viseltek, amelyre az egyik olcsó zöld gyapjúköpenyt, a másik mocskos fekete malaclopót vetett. A három ember állt és lihegett. Merthin biztosra vette, hogy mindjárt a szeme láttára koncolják fel a lovagot, és szégyenszemre majdnem elsírta magát. Akkor a lovag váratlanul megfordította a kardját, és markolattal előre kinyújtotta, jelezve, hogy megadja magát.

Az idősebbik fegyveres, a fekete köpenyű előrelépett, és nyújtotta a bal kezét. Óvatosan elvette a kardot, átadta társának, majd elfogadta a lovag hírét. Utána azt mondta:

– Nem a fegyvereidet akarom, Thomas Langley.

– Te ismersz engem, de én nem ismerlek téged – mondta Thomas. Egy csepp félelem sem látszott rajta. – Öltözetetekből ítélve a királyné emberei vagytok.

Az öregebb fegyveres Thomas torkának szegezte a kardját, amitől a lovagnak feljebb kellett csúsznia a fa törzsén.

– Van nálad egy levél.

– Utasítások a gróftól a seriffnek az adókról. Nyugodtan elolvashatjátok. – Ez tréfa volt. Úgyszólván biztos, hogy a fegyveresek nem tudnak olvasni. Hidegvérű ez a Thomas, gondolta Merthin, képes olyanokat kigúnyolni, akik nyilvánvalóan meg fogják ölni.

A második fegyveres átnyúlt társának kardja alatt, és megragadta a lovag övére erősített táskát. Türelmetlenül elnyisszantotta az övet a kardjával. Az övet félredobta, a táskát kinyitotta. Kivett belőle egy kisebb csomagot, amely mintha olajos posztóból lett volna, abból pedig egy összetekert, lepecsételt pergament.

Egyetlen levélért képesek így csatázni? Ha igen, töprengett Merthin, mit írhattak a pergamenre? Biztos, hogy nem unalmas intézkedéseket az adóról! Szörnyű titoknak kell lappangnia itt!

– Ha megöltök – mondta a lovag –, a gyilkosságot látni fogja az, aki abban a bokorban rejtőzik.

Az emberek egy pillanatra megdermedtek. A fekete köpenyes továbbra is Thomas torkának szögezte a kardját, és megállta, hogy ne nézzen hátra a bokorra. A másik habozott, aztán mégis odanézett.

Gwenda felvisított.

A zöld köpenyes fölemelte a kardját, és két hosszú lépéssel a bozótnál termett. Gwenda felpattant, kirobbant az ágak közül. A fegyveres utána vetette magát, nyújtotta a karját, hogy elkapja a kislányt.

Ralph hirtelen felállt, felemelte az íjat, könnyedén megfeszítette, és kilőtt az üldözőre egy nyilat. A vessző a szemén találta a fegyverest, és több centi mélyen belefúródott a koponyájába. Gwenda üldözője a levegőbe kapott a bal kezével, mintha meg akarná ragadni, és ki akarná tépni a vesszőt, de aztán elernyedt, és eldőlt, mint a zsák. Akkorát puffant, hogy Merthin érezte a föld remegését.

Ralph kirontott a bozótból, követte Gwendát. Merthin a szeme sarkából látta, hogy Caris utánuk szalad. Merthin is menekülni akart, de mintha a földbe gyökerezett volna a lába.

A tisztás túloldalán ordítottak. Merthin látta, hogy Thomas félreütötte a fenyegető kardot, és valahonnan a ruhájából előrántott egy kést, amelynek olyan hosszú pengéje volt, mint egy férfitenyér. Ám a fekete köpenyes éberen figyelt, és hátraugrott, hogy ne érhesse el. Aztán fölemelte a kardját, és lecsapott a lovag fejére.

Thomas kitért, de nem volt elég gyors. A kard eltalálta a bal alkarját, felhasította a bőrzeke ujját, belevágott a húsba. Thomas felüvöltött a fájdalomtól, de nem esett össze. Jobbja valószínűtlenül kecses és fürge mozdulattal a magasba röppent, és belevágta a kést a támadója torkába, majd oldalra rántotta, csaknem teljesen leszelve a fekete köpenyes ember fejét.

A sebzett nyak szökőkútként okádta a vért. Thomas tántorogva hátrált, hogy ne szennyezze be a sugár. A fekete köpenyes összeesett. Csak egy bőrcsík tartotta a fejét.

Thomas eldobta a kését, és megmarkolta sebzett bal karját a jobbjával. Leült a földre. Hirtelen nagyon gyengének látszott.

Merthin egyedül volt egy sebesült lovaggal, két halott fegyveressel, és egy háromlábú kutya tetemével. Tudta, hogy a gyerekek után kellene szaladnia, de nem engedte a kíváncsisága. Thomas ártalmatlannak tűnt.

A lovagnak éles szeme volt.

– Előjöhetsz! – kiáltotta. – Ebben az állapotban nem jelentek veszélyt.

Merthin tétován feltápászkodott, és kinyomakodott a bokorból. Keresztülvágott a tisztáson, és az ülő lovagtól jó méternyire megállt.

– Ha kitudódik, hogy az erdőben játszottatok, megkorbácsolnak – mondta nyugodt hangon a lovag.

Merthin bólintott.

– Megőrzöm a titkotokat, ha te is megőrzöd az enyémet.

Merthin ismét bólintott. Fenntartás nélkül belement az alkuba. Úgyse mondaná el egyik gyerek sem, hogy mit láttak. Iszonyú baj lenne belőle, ha megtennék. Mit csinálnának Ralphfel, aki megölte a királyné egyik emberét?

– Lennél olyan jó segíteni, hogy bekötözhessem ezt a sebet? – kérdezte Thomas. Azok után, ami történt, még mindig udvariasan beszélt. Lenyűgöző volt a tartása. Merthin ilyen akart lenni nagykorában.

Szikkadt torkából végre sikerült kierőltetnie egy szót: – Igen.

– Vedd azt az elvágott övet, aztán légy szíves, tekerd rá a karomra.

Merthin engedelmeskedett. Thomas ingét átáztatta a vér, alkarja szétnyílt, mint a hús a mészáros tőkéjén. Merthin kissé émelygett, de azért kényszerítette magát, hogy rátekerje Thomas karjára az övet, amely összenyomta a sebet, és lelassította a vérzést. A fiú megkötötte a szíjat, a lovag szorosra húzta a csomót.

Aztán Thomas nehézkesen fölállt, és a halottakra nézett.

– Nem temethetjük el őket – mondta. – Elvéreznék, mielőtt megásnám a sírjukat. – A fiúra pillantott, hozzátette: – Még akkor is, ha segítenél. – Egy darabig töprengett. – Viszont nem akarom, hogy megtalálja őket holmi enyelgő pár, mikor helyet keres, ahol… nem zavarják őket. Vigyük a tetemeket abba a bokorba, ahol elbújtatok. Elsőnek a zöldet.

Odamentek a hullához.

– Mindegyikünk megfog egy lábat – mondta Thomas, és a jobbjával megmarkolta a halott bal bokáját. Merthin két kézre fogta a másik ernyedt lábat, és húzni kezdte. Közösen bevonszolták a bozótba, Hopp mellé.

– Itt jó – mondta Thomas. Arca elfehéredett a kíntól. Lehajolt, kihúzta a halott szeméből a vesszőt. – Tied? – kérdezte, és felvonta a szemöldökét.

Merthin elvette a nyilat, és a földhöz dörgölte, hogy legalább részben megtisztítsa a rátapadt vértől és velőtől.

Ugyanúgy vonszolták keresztül a tisztáson a lógó fejű második hullát, és az első mellett hagyták.

Thomas fölvette a támadók elejtett kardjait, és a hullák után dobta a bozótba, aztán összeszedte a saját fegyvereit.

– Most pedig egy nagy szívességet kell kérnem tőled – mondta a tőrét nyújtva. – Ásnál nekem egy kis gödröt?

– Igen. – Merthin elvette a tőrt.

– Ide, a tölgyfa elé.

– Milyen nagy legyen?

Thomas fölemelte az övére erősített bőrtáskát.

– Olyan nagy, hogy ötven évre elrejtse ezt.

Merthin összeszedte minden bátorságát.

– Miért? – kérdezte.

– Csak áss, és én elmondok annyit, amennyit mondhatok.

Merthin karcolt a pengével egy négyszöget, lazára szurkálta a tőrrel a hideg földet, majd kimeregette a göröngyöket. Thomas fogta a tekercset, beletette a gyapjúzsákba, amelyet a bőrtáskába zárt.

– Shiring grófjának kellett volna átadnom ezt a levelet – mondta –, de olyan veszedelmes titkot tartalmaz, hogy okvetlenül megölték volna az üzenetvivőt, nehogy eljárjon a szája. Így hát el kellett tűnnöm. Úgy döntöttem, egy kolostorban kérek menedéket, szerzetes leszek. Elegem van a csatározásból, és bőségesen vannak bűneim, amelyekért vezekelhessek. Ahogy eltűntem, azok, akik a levelet adták, nyomban keresni kezdtek – és nem volt szerencsém. Megláttak egy bristoli kocsmában.

– Miért üldöztek a királyné emberei?

– Mert a királyné sem akarja, hogy ez a titok kiszivárogjon.

Mikor Merthin negyven centi mélyre ásta a gödröt, Thomas azt mondta: – Ez elég – és a lyukba tette a táskát.

Merthin visszatemette a gödröt, Thomas annyi ággal és avarral fedte be, hogy a megbolygatott föld észrevehetetlenül belesimuljon a talaj többi részébe.

– Ha hírét hallod, hogy meghaltam – mondta a lovag –, ásd ki ezt a gödröt, és add oda a levelet egy papnak. Megteszed, ha kérlek?

– Meg.

– De addig nem szabad szólnod senkinek! Amíg tudják, hogy elvittem a levelet, de nem tudják, hova tettem, addig semmit sem mernek csinálni. De ha elmondod a titkot, két dolog történik. Először megölnek engem. Aztán megölnek téged.

Merthin szólni sem tudott. Ez olyan igazságtalan, hogy ekkora veszély lessen rá, csak mert segített ásni egy embernek egy gödröt.

– Nem szívesen ijesztgetlek – mondta Thomas –, de nem csak én vagyok a hibás. Végül is nem én akartam, hogy ide gyere.

– Nem. – Teljes szívéből kívánta, hogy bár fogadott volna szót az anyjának, és ne jött volna az erdő közelébe!

– Vissza fogok térni az útra. Te miért nem mész vissza oda, ahonnan jöttél? Le merném fogadni, hogy a barátaid valahol a közelben várakoznak.

Merthin megfordult.

– Mi a neved? – kiáltott utána a lovag.

– Merthin vagyok, Sir Gerald fia.

– Valóban? – Ezt úgy kérdezte, mintha ismerné apát. – Hát akkor egy szót se, még neki sem!

Merthin bólintott, és elindult.

Mikor megtett ötven métert, hányt egyet. Utána egy kicsit jobban érezte magát futás közben.

A többiek, úgy, ahogy Thomas mondta, az erdő szélén várták, a fatelep közelében. Rohantak Merthinhez, megérintették, mintha másképp nem hinnék el, hogy nem esett baja. Látszott rajtuk a megkönnyebbülés, bár mintha restelkedtek volna, amiért otthagyták. Még Ralphet is megrázta, ami történt.

– Az az ember! – mondta. – Akit meglőttem! Nagyon súlyos a sebe?

– Meghalt – felelte Merthin. Megmutatta öccsének a nyilat, amely még mindig mocskos volt a vértől.

– Kihúztad a szeméből?

Merthin szerette volna azt felelni, hogy igen, de úgy döntött, inkább az igazat mondja.

– A lovag húzta ki.

– Mi történt a másik fegyveressel?

– A lovag elvágta a torkát. Aztán elrejtettük a hullákat a bozótban.

– És a lovag csak úgy elengedett?

– Igen. – Merthin nem szólt az eltemetett levélről.

– Ezt a titkot meg kell őriznünk! – mondta Caris parancsoló hangon. – Rettentő baj lesz belőle, ha valaki rájön!

– Én sose árulom el! – ígérte Ralph.

– Esküt kell tennünk – jelentette ki Caris.

Körbe álltak. Caris kinyújtotta a karját úgy, hogy a keze a kör közepén legyen. Merthin rátette a magáét. Caris bőre meleg és puha volt. Ralph, majd Gwenda követték példájukat, és megesküdtek Krisztus vérére.

Aztán visszamentek a városba.

A lőgyakorlat véget ért, elérkezett a délebéd ideje. A hídon menve Merthin azt mondta Ralphnek:

– Ha nagy leszek, olyan akarok lenni, mint az a lovag: mindig udvarias, mindig bátor, és gyilkos a harcban.

– Én is – mondta Ralph. – Gyilkos.

Merthint oktalan csodálkozás töltötte el a régi városban, hogy az élet zavartalanul megy tovább: csecsemők sírnak, jó szagú pecsenye sül, férfiak söröznek a kocsmák előtt.

A főutcán Caris megállt egy nagy ház előtt, amely épp szemközt volt a kolostorral. Átkarolta Gwenda vállát:

– A kutyámnak most születtek kölykei. Akarod látni őket?

Gwenda még mindig nagyon riadtnak tűnt, és a sírás kerülgette, de most lelkesen bólintott: – Igen, igen!

Ez épp olyan okos ötlet, mint amilyen emberséges, ismerte el Merthin. A kiskutyák megvigasztalják a leánykát, és elterelik a figyelmét. Mire hazaér a családjához, a kutyusokról fog beszélni, és kevesebb valószínűséggel hozza szóba, hogy az erdőben járt.

Elbúcsúztak, a lányok bementek a házba. Merthinnek váratlanul az jutott eszébe, hogy mikor látja legközelebb Carist?

Aztán megrohanta a többi gond. Mit kezd most az apja az adósságaival? A testvérek befordultak a templomrétre. Ralph még mindig szorongatta az íjat és a halott nyulat. Csend volt. Csak néhány beteget találtak az ispotályban.

– Apátok a templomban van Shiring grófjával – mondta egy apáca.

A fiúk átmentek a hatalmas székesegyházba. Szüleik az előcsarnokban voltak. Anya egy pillér tövében ült azon a kiszögellésen, ahol a kerek oszlop találkozik a négyszögletes alappal. Arca majdnem olyan mozdulatlan és derűs volt a magas ablakokon beszűrődő hideg fényben, mintha ugyanabból a szürke kőből faragták volna, mint az oszlopot, amelynek a fejét támasztotta. Mellette apa állt, akinek széles válla lemondóan megroskadt. A szülőkkel szemben állt Roland gróf. Idősebb volt, mint apa, ám fekete haja, erélyes fellépése fiatalabbnak mutatta. Anthony prior a gróf oldalán állt.

A két fiú megtorpant az ajtóban, de anya intett nekik.

– Gyertek ide – mondta. – Roland gróf segített, hogy olyan egyezségre jussunk Anthony priorral, amely minden gondunkat megoldja.

Apa felmordult, mintha korántsem lenne olyan hálás a gróf segítségéért, mint a felesége.

– És a földjeim a kolostoré lesznek – mondta. – Semmit sem fogtok örökölni.

– Itt fogunk lakni Kingsbridge-ben – folytatta anya derűsen. – A kolostor corrodianusai leszünk!

– Mi az a corrodianus? – kérdezte Merthin.

– Azt jelenti, hogy a szerzetesek adnak nekünk házat, ahol ellakhatunk, és napjában kétszer kapunk enni, amíg csak élünk. Hát nem csodálatos?

Merthin tudta, hogy anya ezt nem igazán tartja csodálatosnak. Csak mímeli, hogy örül ennek a nem kevéssé szégyenletes sorsnak.

– Mi lesz a fiaimmal? – kérdezte apa a gróftól.

Roland gróf megfordult, ránézett a gyerekekre.

– A nagyobbik ígéretesnek látszik – mondta. – Te ölted meg azt a nyulat, legény?

– Igen, uram! – felelte Ralph büszkén. – Nyíllal lőttem!

– Pár év múlva eljöhet hozzám fegyvernöknek – pattogtatta a szavakat a gróf. – Kitanítjuk a lovagi mesterségre!

Apa örült.

Merthin szédelgett. Túl gyorsan születnek túl nagy döntések. Felháborodott, hogy az öccsét így kitüntetik, róla pedig tudomást sem vesznek.

– Ez nem igazság! – csattant fel. – Én is lovag akarok lenni!

– Nem! – mondta az anyja.

– De én készítettem az íjat!

Apa bosszúsan sóhajtott. Az arca elsötétedett.

– Csakugyan te készítetted, kisfiú? – kérdezte lenézően a gróf. – Akkor téged be kell adni inasnak egy ácshoz.

3

Caris egy pompás, gerendavázas házban lakott, ahol kőpadló és kőkandalló volt. A földszintet három helyiségre osztották: volt a hall a nagy ebédlőasztallal, apa kis dolgozószobája, ahol zavartalanul foglalkozhatott üzleti dolgokkal, és hátul a konyha. Mikor Caris és Gwenda belépett, az egész házat megtöltötte a fövő sonka ínycsiklandó illata.

Caris odavezette Gwendát a halion át a belső lépcsőhöz.

– Hol vannak a kutyusok? – kérdezte Gwenda.

– Előbb anyámat akarom megnézni – felelte Caris. – Beteg.

Felmentek az első hálószobába, ahol anyácska feküdt a nagy, faragott faágyban. Törékeny, kicsi asszony volt; Caris máris akkorára nőtt, mint ő. Ma a szokottnál is halványabbnak tűnt, és a haját még nem fésülték meg, ezért csapzottan tapadt az arcába.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Caris.

– Ma egy kicsit gyöngén. – Már a beszéd is akkora megerőltetést okozott neki, hogy elakadt a lélegzete.

Bánat és tehetetlenség ismerős, fájó zűrzavara gomolygott Carisban. Anyja egy éve volt beteg. Azzal kezdődött, hogy megfájdultak az ízületei. Hamarosan kisebesedett a szája belseje, és minden ok nélkül véraláfutások jelentek meg a testén. Úgy legyengült, hogy semmit sem tudott csinálni. A múlt héten megfázott, mostanra belázasodott, és nehezen kapott levegőt.

– Nincsen szükséged valamire? – faggatta Caris.

– Köszönöm, nincs.

Mindig ezt válaszolta, és Caris mindannyiszor tombolni tudott volna tehetetlenségében.

– Ne menjek el Cecilia materért? – A kingsbridge-i zárda főnökasszonya volt az egyetlen, aki némi enyhülést tudott nyújtani anyácskának. Volt egy mákfőzete, amely mézzel és meleg borral keverve egy időre elmulasztotta a fájdalmat. Caris szemében Cecilia különb volt egy angyalnál.

– Nem szükséges, virágom – felelte anyácska. – Milyen volt a mindenszenteki mise?

Carisnak feltűnt, milyen vértelen a szája.

– Ijesztő – felelte.

Anyácska egy darabig hallgatott és pihent, majd azzal folytatta: – És mit csináltál délelőtt?

– Néztem az íjászokat. – A félelemtől elakadó lélegzettel várta, hogy anyja kitalálja a titkos vétkét, mert gyakran tett ilyet. Ám anyácska Gwendát nézte.

– Ki ez a kis barátnőd?

– Gwenda. Azért hoztam haza, hogy megnézze a kiskutyákat.

– Kedves tőled. – Anyácska hirtelen nagyon fáradtnak tűnt. Behunyta a szemét, és elfordította a fejét.

A lányok lábujjhegyen kiosontak.

– Mi baja? – kérdezte Gwenda riadtan.

– Aszkór. – Caris beszélni is gyűlölt róla. Anyja betegsége azt az ijesztő sejtelmet ültette el benne, hogy semmi sem állandó, bármi megtörténhet, nincsen biztonság a világban. Ijesztőbb volt még a harcnál is, amit az erdőben látott. Ha belegondolt, mi történhet, ha megfogalmazta magában a lehetőséget, hogy az anyja meghalhat, olyan páni félelem rohanta meg, hogy nyüszíteni szeretett volna.

A középső hálószobát nyaranta az itáliaiak, a Firenzéből, Pratóból érkezett gyapjúbeszerzők, apa üzlettársai használták. Most üresen állt. A kutyusok a hátsó hálószobában voltak, ahol Caris és a nővére, Alice aludt. Hét hete születtek, már el lehetett választani őket az anyjuktól, amelynek egyre kevesebb türelme volt hozzájuk. Gwenda nagyot sóhajtott örömében, és azonnal közéjük telepedett játszani.

Caris felkapta a legkisebbet, egy virgonc, apró szukát, amely folyton elkalandozott felfedező utakra.

– Ezt megtartom – mondta. – Morzsa a neve. – Megvigasztalódott, ha felvehette a kiskutyát; Morzsa segített, hogy elfelejthesse, ami fáj.

A másik négy kölyök ide-oda mászkált Gwendán. Szaglászták, megrágcsálták a ruháját. Gwenda fölvett egy rút barnát, amelynek hosszú pofája volt, és a két szeme túl közel ült egymáshoz.

– Nekem ez tetszik! – jelentette ki. A kutyus összegömbölyödött az ölében.

– Szeretnéd megtartani? – kérdezte Caris.

Könnyek szöktek Gwenda szemébe.

– Lehet?

– El szabad ajándékoznunk őket.

– Tényleg?

– Apa nem akar több kutyát. Ha tetszik, viheted.

– Ó, igen! – súgta Gwenda. – Igen, szeretném!

– Milyen nevet adsz neki?

– Valami olyat, ami Hoppra emlékeztet. Talán Ugrinak fogom hívni.

– Jó név! – Ugri már el is aludt Gwenda ölében.

Csendesen üldögéltek a kutyák között. Caris a fiúkra gondolt, akikkel találkoztak, az aranybarna szemű, kis vörösre és magas, szép öccsére. Miért vitte be őket az erdőbe? Nem az első alkalom volt, amikor nem tudott ellenállni valamilyen bolond felbuzdulásnak. Ez általában akkor történt meg vele, ha valaki ráparancsolt, hogy ne tegyen meg valamit. Petranilla nénje nagyon szeretett parancsolgatni. „Ne etesd azt a macskát, aztán majd nem tudunk megszabadulni tőle!” „A házban nem labdázunk!” „Ne állj szóba azzal a fiúval, az paraszt.” Caris toporzékolni tudott az ilyen parancsoktól, amelyek meg akarták szabni, hogyan viselkedjék.

Ám még sose követett el ehhez fogható bolondságot. Belereszketett, ha csak gondolt rá. Két ember meghalt. De még rosszabb az, ami történhetett volna. Őket négyüket is megölhették volna.

Vajon min tört ki a harc, és miért üldözték a fegyveresek a lovagot? Ez nem lehet közönséges rablás. Valamilyen levelet emlegettek. Ám Merthin nem mondott mást erről. Vélhetőleg ő sem tudott meg többet róla. Ez is egy újabb titka a felnőttek életének.

Tetszett neki Merthin. Az öccse, Ralph, unalmas és ugyanolyan, mint a többi fiú Kingsbridge-ben: erőszakos, hencegő, buta. De Merthin másnak látszik. Az első perctől fölkeltette Caris érdeklődését.

Két új barát egy napon, gondolta, míg nézte Gwendát. A leányka nem volt szép. Két sötétbarna szeme túl közel ült a kampós orrához. Caris derűsen állapította meg, hogy Gwenda olyan kutyát választott, amely valamelyest hasonlít hozzá. A ruhája olyan ócska volt, hogy sok gyerek hordhatta már őelőtte. Gwenda megnyugodott egy kicsit, már nem viselkedett úgy, mint aki minden percben elsírhatja magát. Őt is megvigasztalták a kutyakölykök.

Ismerősen egyenetlen léptek dobogtak a hallban, és valaki elbődült:

– Minden szentekre, hozzatok már egy kanta sört! Kitikkadtam, mint egy igásló szántás közben!

– Az apám – mondta Caris. – Gyere, ismerkedj meg vele! – Hozzátette, mert látta, hogy Gwenda megszeppent: – Ne félj, mindig így ordít, de nagyon kedves.

Lementek a lépcsőn a kiskutyáikkal.

– Hova lettek a cselédeim? – mennydörögte apa. – Megszöktek, beálltak tündérnek? – Hibás lábát húzva elődübörgött a konyhából egy csordultig töltött, nagy fakupával. – Adjisten, kicsi boglárkám! – mondta Carisnak lágyabban. Letelepedett az asztalfőn álló nagy székbe, és meghúzta a sörét. – Most már jobb! – közölte, és beletörölte torzonborz szakállát a zekéje ujjába. Észrevette Gwendát. – Kaptam egy pöttöm pipitért a boglárkámhoz? – kérdezte. – Hát téged hogy hívnak?

– Gwenda vagyok Wigleigh-ből, uram! – felelte megilletődötten a kislány.

– Adtam neki egy kutyust – magyarázta Caris.

– Okosan tetted! – dicsérte apa. – A kutyakölyköknek szeretetre van szükségük, és senki se tud úgy szeretni egy kiskutyát, mint egy kislány.

Caris egy skarlátvörös kelméből készült köpenyt pillantott meg az asztal melletti zsámolyon. Ezt idegenből kellett hozni, mert az angol kelmefestők nem tudják kikeverni ezt a lángoló árnyalatot. Az apja észrevette, mit néz:

– Anyádé – mondta. – Mindig szeretett volna itáliai piros köpenyt. Remélem, ez kedvet csinál neki a gyógyuláshoz, hogy viselhesse.

Caris megérintette a posztót. Puha volt és olyan sűrű, amilyet csak az itáliaiak tudnak szőni.

– Gyönyörű! – mondta.

Az utcáról bejött Petranilla néni. Valamicskét hasonlított apára, egyébként olyan savanyú volt, amilyen kedélyes a testvére. Sokkal jobban hasonlított Anthonyra, a másik öccsére: mindketten magas, parancsoló jelenségek voltak, Caris apja pedig alacsony, hordómellű és sánta.

Caris nem szerette Petranillát, mert ugyanolyan okos volt, mint amilyen komisz, ami gyilkos kevercs egy felnőttben. Unokahúga képtelen volt túljárni az eszén. Gwenda megérezte a másik lány ellenszenvét, és riadtan sandított a jövevényre. Egyedül apa örült Petranillának.

– Gyere be, testvér! – invitálta. – Hol vannak a cselédeim?

– Fel nem foghatom, Edmund, miből képzeled, hogy tudomással kellene bírnom róla, holott most jövök az utca túlsó végéről, a saját házamból, de ha kénytelen lennék találgatni, azt mondanám, hogy a szakácsnéd a tyúkólban van, ahol tojást keres a puddingodhoz, a szobalányod pedig az emeleten segíti rá a feleségedet a szobaűrszékre, amelyet hitvesed általában délidőben vesz igénybe. Ami az inasaidat illeti, remélem, hogy mind a kettő a folyóparti tárházadat őrzi, és vigyáznak, nehogy valami részeg devernyázó a gyapjúraktárad közelében gyújtson örömtüzet az ünnep tiszteletére.

Petranilla gyakran beszélt így, formás kis prédikációt kerekítve, ha a legegyszerűbb kérdésre kelleti válaszolni. Kioktató hangot használt, de apa nem haragudott érte, vagy legalábbis úgy tett, mint aki nem haragszik. – Az én fényes értelmű nővérem! – mondta. – Te örökölted atyánk bölcsességét.

Petranilla a lányokhoz fordult.

– A mi atyánk Tom építőmestertől származott, aki mostohaapja és tanítója volt Jack építőmesternek, a kingsbridge-i katedrális alkotójának – közölte. – Apámuram fogadalmat tett, hogy elsőszülöttjét Istennek adja, ám szerencsétlenségére elsőnek lánya született, aki én vagyok. Szent Petranilláról nevezett el – aki Szent Péter leánya volt, mint ezt bizonyosan tudjátok – és imádkozott, hogy legközelebb fia legyen. Csakhogy első fia félrefarú lett, ő pedig nem akart hibás ajándékot adni az Úrnak, ezért arra nevelte Edmundot, hogy ő vegye át a gyapjúkereskedést. Szerencsére harmadik testvérünk Anthony lett, jó magaviseletű, istenfélő gyermek, aki gyermekfővel bevonult a kolostorba, amelynek ma, mint ezt büszkén elmondhatjuk, ő a priorja.

Petranilla is papnak állt volna, ha férfinak születik, így azonban azt választotta, ami majdnem olyan helyes, és fiát, Godwynt arra nevelte, hogy barát legyen a kolostorban. Apjaurához hasonlóan ő is adott egy gyermeket Istennek. Caris mindig sajnálta Godwynt, az unokabátyját, amiért Petranilla az anyja.

Petranilla észrevette a vörös köpenyt.

– Ez meg kié? – kérdezte. – A legdrágább itáliai szövet!

– Rose-nak vásároltam – válaszolta apa.

Petranilla metsző pillantást vetett az öccsére. Caris kitalálta, mit gondol: ugyan bolondság ilyen köpennyel kedveskedni olyan asszonynak, aki egy éve a lábát nem tette ki a házból. De mondani csak annyit mondott a néni: – Nagyon jó vagy hozzá – ami vagy bók volt, vagy nem.

Apát nem érdekelte.

– Menj föl, nézd meg! – biztatta a nővérét. – Felvidul tőled!

Caris ebben kételkedett, ám Petranillának nem voltak hasonló aggályai, és nekivágott a lépcsőnek.

Most Caris nővére, Alice lépett be az utcáról. Tizenegy éves volt, egy esztendővel idősebb a húgánál. Rámeredt Gwendára és megkérdezte:

– Hát ez meg ki?

– Gwenda, az új barátnőm – felelte Caris. – Elviszi ezt a kiskutyát.

– De én is ezt akartam! – tiltakozott Alice.

Ezt még sose mondta. Caris felháborodott.

– A, nem is választottál! Csak azért mondod, hogy komiszkodj!

– De miért kapjon ez a lány a mi kutyusainkból?

– Ejnye, ejnye! – avatkozott közbe apa. – Így is több a kiskutya, mint amennyire szükségünk van!

– Caris előbb engem kérdezhetett volna meg, hogy melyiket akarom!

– Így van – felelte apa, holott nagyon jól tudta, hogy Alice csak kötözködik. – Ne csinálj többet ilyet, Caris.

– Igenis, apa.

A szakácsné poharakat és kupákat hozott be a konyhából. Mikor Caris beszélni tanult, valamilyen titokzatos okból Tuttynak nevezte a szakácsnét, akin ez rajta is ragadt.

– Köszönöm, Tutty! Asztalhoz, lányok! – rendelkezett apa. Gwenda tétovázott, nem tudta, hogy ez rá is vonatkozik-e, ám Caris bólintott neki. Az apja általában meghívott ebédre mindenkit, akit látott.

Tutty újra teletöltötte apa kupáját, majd felvizezett sört adott Alice-nak, Carisnak és Gwendának. Gwenda rögtön felhajtotta a magáét. Caris úgy sejtette, ritkán juthat sörhöz: a szegények vadalmából erjesztett bort ittak.

Aztán a szakácsné mindenki elé letett egy hatalmas, vastag karéj rozskenyeret. Gwenda tüstént felkapta a sajátját. Caris most értette meg, hogy a kislány még sose evett asztalnál.

– Várj! – szólt rá halkan. Gwenda letette a kenyeret. Tutty behozta vágódeszkán a sonkát és egy tál káposztát. Apa elővett egy nagy kést, szeleteket vágott a sonkából, és minden kenyérre tett egyet. Gwenda kerekre nyílt szemmel bámulta a rengeteg húst, amit kapott. Caris káposztaleveleket kanalazott a meleg sonkára.

Lerohant a lépcsőn Elaine, a szobalány. – Az asszonyság rosszabbul van! – mondta. – Petranilla asszony azt mondja, hogy sürgősen el kellene küldetnünk Cecília materért!

– Akkor szaladj a zárdába, és kérd meg, hogy jöjjön! – mondta apa.

A lány elsietett.

– Lássatok neki, gyerekek! – biztatta őket apa, és felszúrt a késére egy szelet meleg sonkát, de Caris látta, hogy nem leli örömét az evésben, és valahol a messzeségbe révedezik a tekintete.

Gwenda lenyelt egy kis káposztát, és azt suttogta: – Ilyet az égben esznek!

Caris megkóstolta a káposztát. Gyömbérrel főtt. Gwenda valószínűleg még sose evett gyömbért, mert azt csak a gazdagok engedhették meg maguknak.

Lejött Petranilla, egy kis sonkát tett fatányérra, és felvitte anyácskának, ám néhány perc múlva érintetlenül hozta vissza az ételt. Asztalhoz ült, hogy ő is egyék. A szakácsné elébe tette a vastag kenyérszeletet.

– Lánykoromban mi voltunk az egyetlen kingsbridge-i család, ahol mindennap húst ebédeltek – közölte Petranilla. – Kivéve böjtben. Apámuram igen jámbor volt. Ő volt a város első gyapjútőzsére, aki közvetítő nélkül kereskedett az itáliaiakkal. Ma már mindenki így csinálja – habár még mindig az én Edmund öcsém a legfontosabb.

Carisnak elment az étvágya. Sokáig kellett rágnia, hogy nyelni bírjon. Végre megérkezett Cecília mater, egy megnyugtatóan parancsoló fellépésű, alacsony, erélyes nő. Az egyszerű, jószívű Juliana soror kísérte. Caris jobban érezte magát, ahogy nézte, mint vágnak neki a lépcsőnek, elöl a csipogó veréb, mögötte a totyogó tyúk. Rózsavízzel fogják lemosni anyát, hogy hűtsék a lázát, és az illat felvidítja a beteget.

Tutty almát és sajtot hozott. Apa szórakozottan meghámozott egy almát. Caris arra gondolt, hogy mikor kisebb volt, az apja az ő szájába dugdosta a hámozott almaszeleteket, ő pedig megette utána a gyümölcs héját.

Lejött a kalácsképű Juliana soror.

– A priorissa hívatni akarja Joseph testvért, hogy ő vizsgálja meg Rose asszonyt – mondta gyorsan és aggodalmasan. – Megyek is érte! – Azzal már ki is rohant az ajtón.

Apa letette a meghámozott almát, amelybe bele sem harapott.

– Most mi lesz? – kérdezte Caris.

– Nem tudom, boglárkám. Fog esni az eső? Hány zsák gyapjút akarnak a firenzeiek? Beleesik-e a birkákba a lépfene? Lány születik vagy dongalábú fiú? Sose tudhatjuk, és ettől… – Elfordította a tekintetét. – Ettől olyan nehéz.

Odaadta az almát Carisnak, aki továbbadta Gwendának, aki magházastul és magostul felfalta.

Néhány perccel később megérkezett Joseph testvér fiatal segédjével, akiben Caris felismerte Fehérhajú Sault. Azért hívták így, mert a haja – ami keveset meghagyott a tonzúrája – kenderszőke volt.

Lejött Cecília és Juliana, hogy a két férfi beférjen a kis hálószobába. Cecília mater az asztalhoz ült, de nem evett. Kicsi, éles arca volt: apró, hegyes orr, fényes szem, az álla, akár egy hajó orra.

– Nohát, nohát! – szólt vidoran. – Ki ez a sok kislány? Aztán szeretik-e Jézust és az ő szent Anyját?

Alice-re nézett, a legidősebbre, aki azt felelte:

– Alice vagyok, és ő az én Caris húgom, és őt nem ismerem.

– Gwenda vagyok, szentséges anya – mutatkozott be Gwenda. – Caris barátnője.

Aggodalmasan sandított Carisra, mint aki attól fél, hogy fennhéjázás tőle barátságot emlegetni.

– Segít a Boldogságos Szűz abban, hogy jobban legyen az édesanyám? – kérdezte Caris.

– Ez aztán az egyenes beszéd! – vonta fel a szemöldökét Cecília. – Sejthettem volna, hogy Edmund lánya vagy.

– Mindenki imádkozik hozzá, de nem mindenki gyógyul meg – mondta aggódva Caris.

– És tudod, hogy ez miért van így?

– Talán azért, mert sose segít senkinek, és csak annyi az egész, hogy az erősek meggyógyulnak, de a gyengék nem.

– Ej, ne beszélj oktalanságokat! – pirongatta apa. – Mindenki tudja, hogy a Szent Szűz segít.

– Semmi baj! – nyugtatta meg Cecília mater. – Úgy való, hogy a gyerekek kérdezzenek, főleg az okosak! Caris, a szentek mindig hatalmasak, de bizonyos imádságok hatásosabbak, mint a többiek, most már érted?

Caris kelletlenül bólogatott. Nem volt meggyőzve, inkább úgy érezte, túljártak az eszén.

– Be kell adnod az iskolánkba! – folytatta Cecília. Az apácák iskolát tartottak fent a nemesek és a módosabb városi polgárok lányainak. A szerzetesek külön iskolában oktatták a fiúkat.

– Rose mindkét lányt megtanította a betűvetésre – felelte elutasítóan apa. – Caris a számolásban is jártas annyira, mint én. Máris besegít az üzleti dolgokba.

– Annál többet kellene tanulnia. Mert ugye nem akarod, hogy élethossziglan a szolgálód legyen?

– Carisnak semmi szüksége rá, hogy literátus legyen! – vágott közbe Petranilla. – Anélkül is nagyon jól férjhez mehet. Kérők hada fogja ostromolni mindkét lányt. Nemcsak a kereskedők, de a lovagok is boldogok lesznek, ha a fiaik beházasodhatnak a mi családunkba. Ám Caris akaratos gyermek. Jó lesz vigyáznunk, nehogy valami éhenkórász trubadúrhoz menjen hozzá!

Caris figyelmét nem kerülte el, hogy Petranilla nem számít renitenciára az engedelmes Alice-tól. Ő ahhoz megy férjhez, akit kiszemelnek neki.

– Lehet, hogy az Úr a maga szolgálatára szólítja el Carist – vélte elgondolkodva Cecília mater.

– Ebből a családból az Úr már elszólított kettőt – mondta apa mogorván –, az öcsémet és az unokaöcsémet. Ennyivel szerintem már megelégedhet.

Cecília a lányra nézett.

– Te mit gondolsz? – kérdezte. – Gyapjúkereskedő akarsz lenni, lovag hitvese vagy apáca?

Caris borzadt az apácaságtól. A nap minden egyes percében másnak kellene engedelmeskednie. Olyan lenne, mint élete végéig megmaradni gyereknek – olyannak, akinek Petranilla az anyja. Majdnem ilyen rossz dolog feleségül menni egy lovaghoz vagy akárkihez, mert az asszonyok a férjüknek tartoznak engedelmességgel. Még a legkevésbé visszataszító lehetőség apának segíteni, esetleg átvenni tőle az üzletet, ha már nagyon öreg lesz, bár Caris nem éppen erről álmodott.

– Egyik sem akarok lenni! – jelentette ki.

– Van valami más, amire vágysz? – kérdezte Cecília.

Volt, habár erről még sose beszélt senkinek, igazság szerint nem is tudatosodott benne mostanáig, amikor teljes vértezetben pattant be az agyába, és ő rögtön felismerte benne a sorsát.

– Doktor leszek! – mondta.

Pillanatnyi csönd lett, aztán mindenki nevetett.

Caris pirult. Nem értette, mi ebben a mulatságos. Apa megsajnálta.

– Csak férfiember lehet doktor – magyarázta. – Nem tudtad, boglárkám?

Caris hüledezett.

– De hát tisztelendőséged! – fordult Cecília materhez.

– Én nem vagyok orvosdoktor – mondta a priorissa. – Mi, apácák, természetesen ápoljuk a betegeket, ám ebben a képzett férfiak tanácsát követjük. A szerzetesek, akik a magisztereknél tanultak, ismerik a test nedveit, tudják, miként idézi elő egyensúlyuknak megbomlása a betegségeket, és miként kell helyreállítani a kellő arányokat a gyógyulás érdekében. Tudják, hol kell eret vágni fejfájás, lepra, fojlás ellen, hol kell köpölyözni, kiégetni, és hogy fürdő szükséges-e, vagy borogatás.

– Nő nem tanulhatja meg ezeket?

– Talán, de az Úr másképp rendelkezett.

Caris haragudott, hogy a felnőttek mindig ezzel a közhellyel hozakodnak elő, ha megszorulnak a válaszadásban. De mielőtt szólhatott volna, lesietett a lépcsőn Saul testvér egy tál vérrel, és kivitte a konyhán keresztül a hátsó kertbe. Carisnak sírhatnékja lett a látványtól. Minden doktor alkalmaz érvágást, úgyhogy bizonyosan hasznos; ő mégis undorodott tőle, hogy az anyja életerejét így öntsék ki egy tálból!

Saul visszament a betegszobába, ahonnan néhány perccel később Josephfel jött le.

– Megtettem érte, amit tehettem – mondta Joseph komoran apának. – És meggyónt.

Meggyónt! Caris tudta, mit jelent ez. Sírva fakadt.

Apa elővett az erszényéből hat ezüstpennyt, és odaadta a szerzetesnek.

– Köszönöm, testvér – mondta rekedten.

A szerzetesek távozása után a két apáca fölment az emeletre.

Alice odaült apa ölébe, és a vállára hajtotta a fejét. Caris sírva szorította magához Morzsát. Petranilla utasította Tuttyot, hogy szedje le az asztalt. Gwenda tágra nyílt szemmel figyelt. Ültek az asztalnál, hallgattak és vártak.

4

Godwyn testvér éhes volt. A szeletelt tarlórépából és sózott halból álló ebéd nem töltötte meg a gyomrát. A barátok szinte mindig halat és gyenge sört ebédeltek, akkor is, ha nem volt böjtnap.

Persze nem mindenki: Anthony prior kiváltságokat élvezett az asztalnál. Főleg ma lesz finom ebédje, mert Cecília mater, az apácák főnökasszonya jön vendégségbe, és a priorissa jó konyhához szokott. Az apácáknak valahogy mindig több volt a pénze, mint a szerzeteseknek. Sűrűn öltek disznót vagy juhot, és gascogne-i bort ittak a pecsenyére.

Godwynnak kellett megszerveznie az ebédet, ami kemény munka korgó gyomorral. Beszélt a kolostor szakácsával, utánanézett a sütőben piruló kövér lúdnak, a tűzön rotyogó almamártásnak. Szólt a cellariusnak, hogy hozzon a pincéből egy korsó almabort, és egy kenyeret a sütőházból – állottat, mert vasárnap nem sütöttek. Kivette a lakatra zárt ládából az ezüsttányérokat és -kupákat, és megterített a prior házának halljában.

A prior és a főnökasszony havonta egyszer együtt ebédelt. A kolostor és a zárda önálló intézmény volt, külön ingatlannal, saját jövedelmi forrásokkal. A prior és a főnökasszony külön-külön tartozott számot adni a kingsbridge-i püspöknek. Ezzel együtt megosztoztak a nagy székesegyházon és több más épületen, például az ispotályon, ahol a szerzetesek voltak az orvosdoktorok, az apácák az ápolónővérek. Így tehát mindig volt mit megbeszélni a székesegyházi misék rendjén, az ispotály vendégein és betegein, a városi politikán. Anthony gyakran próbálta rávenni Ceciliát, hogy vállaljon olyan költségeket, amelyeket igazság szerint fele-fele arányban meg kellett volna osztani – mint a káptalanház üvegablakainak, új betegágyaknak, a templombelső kifestésének árát –, és az apácafőnöknő általában teljesítette a kérést.

Ma azonban a politika körül forgott a beszélgetés. Anthony két hét után az előző napon tért haza Gloucesterből. II. Edward király temetésén vett részt, aki a trónját januárban, az életét szeptemberben veszítette el. Cecília mater hallani akarta a pletykákat, bár úgy tett, mint aki fölötte áll az ilyesminek.

Godwynnak más dolog járt az eszében. A jövőjéről akart beszélni Anthonyval. Szorongva várta a megfelelő pillanatot, amióta a prior hazatért. Begyakorolta magában a beszédet, de még nem volt alkalma előadni. Abban reménykedett, hogy délután erre lehetőség kínálkozik.

Anthony akkor lépett be a hallba, amikor Godwyn sajtot és egy tál körtét tett az asztalra. A prior olyan volt, mint Godwynnak egy idősebb változata: szálas termetű, szabályos arcú, világosbarna hajú. A szemük ugyanolyan, mint a család többi tagjáé: zöldes, tele aranycirmokkal. Anthony a kandalló mellé állt, mert hideg volt a dermesztően huzatos, öreg házban. Godwyn öntött neki egy kupa almabort.

– Prior atya, ma van a születésnapom – mondta, mialatt Anthony ivott. – Huszonegy éves vagyok.

– Valóban – szólt Anthony. – Nagyon jól emlékszem a születésedre. Tizennégy esztendős voltam. Petranilla néném úgy visított, mint a megnyilazott sörtevad, amíg a világra hozott. – Köszöntésre emelte a poharát, és elérzékenyülten nézett Godwynra. – Most pedig már férfi vagy.

Godwyn úgy döntött, hogy itt a megfelelő perc.

– Tíz éve vagyok a kolostorban – mondta.

– Ilyen hosszú ideje?

– Igen. Iskolás voltam, aztán novícius, végül szerzetes lettem.

– Nahát!

– Remélem, nem hoztam szégyent sem anyám fejére, sem a tiédre.

– Mindketten nagyon büszkék vagyunk rád.

– Köszönöm. – Godwyn nagyot nyelt. – Most pedig Oxfordba szeretnék menni tanulni.

Oxford város régi központja volt a teológiai, az orvosi és a jogtudományi magiszterek képzésének. Papok és szerzetesek Oxfordba jártak tanulni és vitatkozni tanáraikkal és tanulótársaikkal. Az elmúlt száz évben a magisztereket egy univerzitás nevű testületbe vonták össze, amelynek királyi engedélye volt vizsgáztatni és tudományos fokozatokat adni. A kingsbridge-i kolostor fenntartott Oxfordban egy Kingsbridge College nevű filiálét vagy szerzetházat, ahol nyolc barát élhetett tanulás közben is önmegtartóztató, imádságos életet.

– Oxfordba! – ismételte Anthony kelletlenül és aggodalmasan. – Miért?

– Tanulni. A szerzeteseknek tanulniuk kell.

– Én sose jártam Oxfordba, mégis prior vagyok.

Ami igaz is volt, ám Anthony időnként kínos helyzetbe került miatta. A kolostor összes obedientiariusa, azaz tisztségviselője – a sekrestyés, a kincstárnok, valamennyi orvos – az univerzitáson szerzett fokozatot. Fürge eszű, érvelésben jártas emberek voltak, akikhez képest Anthony némileg bumfordinak tűnt, főleg a káptalanban, a szerzetesek mindennapos gyűlésén. Godwyn is az oxfordiak metsző logikájára, magabiztos fölényére vágyott. Nem akart olyan lenni, mint a nagybátyja.

De ezt nem mondhatta ki.

– Tanulni akarok – ismételte.

– Minek tanulnál eretnekséget? – kérdezte Anthony megvetően. – Az oxfordi studiózusok kétségbe vonják az egyház tanításait!

– Azért, hogy jobban megértsék őket.

– Ez értelmetlen és veszedelmes.

Godwyn nem értette, miért csinálja Anthony ezt a hűhót. A priort eddig sose izgatta az eretnekség, Godwynnak pedig esze ágában sincs nekimenni az elfogadott tanoknak. Elkomorodott.

– Azt hittem, hogy anyámnak és neked terveitek vannak velem! – mondta. – Nem azt akarjátok, hogy előrejussak, obedientiarius legyek, és egy napon talán prior?

– Igen, idővel. De ehhez nem kell elmenned Kingsbridge-ből.

Nem akarja, hogy túl gyorsan jussak előre, nehogy lehagyjam, és nem akarja, hogy elmenjek a városból, mert akkor nem ő irányíthatna, értette meg hirtelen Godwyn. Miért is nem számított rá, hogy nagybátyja ellenezheti a terveit!

– Nem teológiát akarok tanulni – mondta.

– Hát akkor mit?

– Orvostudományt. Fontos lenne az itteni munkánkban.

Anthony csücsörített. Godwyn ismerte ezt a fintort az anyja arcáról. Elégedetlenséget jelentett.

– A kolostor nem fizetheti a tanulmányaidat – mondta a prior. – Tisztában vagy vele, hogy egyetlen könyv legalább tizennégy shillingbe kerül?

Godwyn megdöbbent. Persze a diákok akár laponként is kölcsönözhetnek könyveket, de most nem ez a fő kérdés.

– Hát azok, akik már ott tanulnak? – kérdezte. – Értük ki fizet?

– Kettőért a családjuk, egyért az apácák. Háromért a kolostor, de többet nem engedhetünk meg magunknak. Pénzhiány miatt így is két üres hely van a kollégiumban.

Godwyn tudta, hogy a kolostor anyagi gondokkal küzd. Másrészt hatalmas vagyona van: több ezer hektár föld, malmok, halastavak, erdők és a kingsbridge-i vásár óriási bevétele. Egyszerűen nem hitte el, hogy a nagybátyja képes megtagadni tőle az oxfordi tanulmányok költségét. Úgy érezte, elárulták. Anthony nemcsak rokona volt, de pártfogója is. Mindig kivételezett Godwynnal a többi fiatal baráthoz képest. Erre most vissza akarja fogni!

– Az orvosok pénzt hoznak a kolostornak! – érvelt Godwyn. – Ha nem taníttatsz fiatalokat, az öregek előbb-utóbb meghalnak, és a kolostor szegényebb lesz!

– Majd megsegít a Jóisten.

Anthony mindig ezzel a dühítő közhellyel válaszolt. A kolostornak pár éve mind kevesebb bevétele volt a gyapjúvásárból. A polgárok sürgették Anthonyt, hogy teremtsen jobb körülményeket a gyapjúkereskedőknek – vetessen sátrakat, ácsoltasson bódékat, sőt még egy gyapjútőzsdét is építtessen –, amit ő, szegénységre hivatkozva, mindig megtagadott. Mikor Edmund bátyja figyelmeztette, hogy így elsorvad a vásár, Anthony azt felelte: „Majd megsegít a Jóisten.”

– Akkor talán engem is ellát pénzzel, hogy Oxfordba mehessek – mondta kényszeredetten Godwyn.

– Talán.

Keserű csalódás volt ez Godwynnak. Türelmetlenül várta, hogy elszabadulhasson szülővárosából, más levegőt szívhasson. A Kingsbridge College-ban természetesen továbbra is ugyanolyan szerzetesi szigor szerint kellett volna élnie – mégis csábította a lehetőség, hogy messze maga mögött hagyhassa az anyját és a nagybátyját.

De még mindig nem bírta lezárni a vitát.

– Anyám nagyon csalódott lesz, ha nem megyek.

Anthony kínosan feszengett. Nem akarta magára zúdítani félelmetes nővérének haragját.

– Akkor imádkozzék, hogy kerüljön pénz.

– Talán máshonnan is megszerezhetem – szólt hirtelen ötlettel Godwyn.

– Honnan?

A fiatalember törte a fejét, és meg is szállta az ihlet.

– Én is megtehetem, amit te: kérhetek Cecília matertől. – Ez valóban lehetséges. Godwyn tartott Ceciliától – a mater tudott olyan félelmetes lenni, mint Petranilla – ám a főnöknő fogékonyabb volt az ő fiús kellemére. Meg lehet győzni, hogy fizesse egy fényes értelmű ifjú szerzetes tanulmányait.

A javaslat meglepte Anthonyt. Godwyn látta rajta, hogyan kutat valamilyen kifogás után. Ám egész érvelését arra alapította, hogy nincs pénz, és ezen most már nehéz volt változtatni.

Még akkor is tanácstalankodott, amikor bejött Cecília mater.

A szúrós szemű, erélyes, kicsi asszony finom posztóból készült, vastag köpenyt viselt. Ez volt az egyetlen fényűzése, mert utált fázni. Köszöntötte a priort, aztán Godwynhoz fordult.

– Rose nénéd nagyon beteg – mondta dallamos hangján. – Lehet, hogy nem éri meg a hajnalt.

– Isten segítse! – Godwynba belenyilallt a szánalom. Parancsolókból álló családjában Rose volt az egyetlen, aki engedelmeskedett. Szirmai még sebezhetőbbnek látszottak a sok tüske között. – Nem ért váratlanul – tette hozzá. Rose már egy éve betegeskedett. – Hanem az unokatestvéreim, Alice és Caris, igen szomorúak lesznek.

– Szerencsére ott van nekik anyád, hogy vigasztalja őket.

– Igen. – A vigasztalás nem volt Petranilla erőssége – jobban értett hozzá, hogy megacélozza az ember gerincét, és nem tűrte, hogy bárki is elengedje magát –, de Godwyn nem igazította ki a priorisszát. Inkább töltött neki az almaborból. – Nincs itt egy kicsit hideg, tisztelendő anya?

– Meg lehet fagyni – felelte gorombán Cecília.

– Felszítom a tüzet.

– Godwyn unokaöcsém azért ilyen figyelmes, mert szeretné, ha fizetnéd oxfordi tanulmányait – mondta sunyin a prior.

Godwyn gyilkosan meredt rá. Ő ki akart csiszolni egy szép beszédet, hogy az alkalmas percben előadhassa. Erre Anthony a létező legparlagibb modorban kitálal!

– Kétlem, hogy fizethetnénk kettőt – felelte Cecília.

Most Anthonyn volt a meglepetés sora.

– Valaki más is folyamodott pénzért, hogy Oxfordba mehessen?

– Talán nem kellene elmondanom – válaszolta Cecília. – Senkit sem szeretnék bajba keverni.

– Nincs jelentősége – mondta Anthony sértődötten, aztán észbe kapott és hozzátette: – Természetesen mindig hálásak vagyunk a nagylelkűségedért.

Godwyn megrakta a tüzet, aztán kiment. A prior háza a székesegyháztól északra állt, a kerengők és a kolostor többi épülete a katedrálistól délre estek. Godwyn vacogva igyekezett a kolostor rétjén a konyha felé.

Arra számított, hogy Anthony köntörfalazhat Oxford dolgában – nagybátyja eleve köntörfalazónak született –, mondhatja, hogy Godwyn várjon, amíg idősebb lesz, vagy amíg az ottani tanulók valamelyike megszerzi a fokozatot. De ő Anthony pártfogoltja volt, és azt várta, hogy nagybátyja végül támogatni fogja. Anthony merev elutasítása megrendítette.

Vajon ki folyamodhatott még az apácafőnöknő segítségéért? A huszonhét szerzetes közül hatan nagyjából egykorúak vele. Bármelyik lehet. A konyhán Theodoric, a másodcellarius segített a szakácsnak. Ő ütötte volna el Cecília mater pénzétől? Godwyn figyelte, ahogy tálcára teszi a ludat, és egy tál almamártást helyez mellé. Theodoricnak elég esze van, hogy tanuljon. Lehet versenytárs.

Nyugtalanul vitte át az ebédet a prior házába. Ha Cecília úgy dönt, hogy Theodoricnak segít, Godwyn tényleg nem tudja, mihez kezdjen. Nem volt tartalék terve.

Egy napon ő akar Kingsbridge priorja lenni. Bizonyosan tudta, hogy jobb vezető lenne, mint Anthony. És ha sikeres lesz priornak, még magasabbra emelkedhet: lehet püspök, érsek, akár királyi tisztségviselő vagy tanácsnok. Arról csak homályos elképzelése volt, hogy mihez kezdene ekkora hatalommal, de erősen érezte, hogy neki magasra kell jutnia. Ám csak két út volt a csúcsra. Az egyik az arisztokrata születés, a másik a tanultság. Godwyn gyapjúkereskedők családjából származott, az univerzitás volt az egyetlen reménysége. Ahhoz viszont szüksége lesz Cecília pénzére.

Mikor az asztalra helyezte az ebédet, Cecília mater éppen azt kérdezte:

– De hát hogy halt meg a király?

– Elesett – mondta Anthony.

Godwyn felszeletelte a ludat.

– Adhatok egy kis mellehúsát, tisztelendő anya?

– Igen, adjál. Elesett? – tamáskodott a főnökasszony. – Úgy beszélsz a királyról, mint egy totyakos aggastyánról. Negyvenhárom esztendős volt!

– A börtönőrei ezt mondják. – A trónról letett királyt a Berkeley várkastélyban tartották fogva, ami lóháton két nap Kingsbridge-től.

– Persze, a börtönőrei! – mondta Cecília. – Mortimer emberei! – Nem szerette Roger Mortimert, March grófját. Nemcsak hogy ő vezette a lázadást II. Edward ellen, de elcsábította a király feleségét, Izabella királynét is.

Enni kezdtek. Godwyn találgatta, hogy marad-e neki.

– Úgy beszélsz, mintha valami baljós dolgot orrontanál – mondta Anthony a főnöknőnek.

– Természetesen nem orrontok semmit – de mások igen. Azt beszélték…

– Hogy meggyilkolták? Tudom. De én láttam a pőre tetemet. Nem mutatta jelét a bántalmazásnak.

Godwyn tudta, hogy nem lenne szabad közbeszólnia, de nem bírta megállni:

– Azt pletykálják, hogy amikor a király meghalt, az egész Berkeley faluban hallani lehetett a jajveszékelését.

Anthony rosszallóan nézett rá.

– Ha király hal meg, mindig pletykálnak.

– Ez a király nemcsak meghalt – szólt Cecília. – Előbb a parlament megfosztotta a trónjától. Ilyen még sose fordult elő!

Anthony lehalkította a hangját.

– Nyomós okok voltak rá. Tisztátalan vétkek.

Rejtélyesen fogalmazott, de Godwyn megértette. Edward király „kegyenceket” tartott – ifjakat, akik iránt fajtalan gyengédséget tanúsított. Az elsőt, Peter Gavestont annyi hatalommal és kiváltsággal halmozta fel, ami felkeltette a bárók irigységét és haragját. Gavestont végül kivégezték felségárulásért. Utána mások jöttek. Nem is csoda, mondta a nép, ha a királyné idővel szerető után nézett.

– Én ezt úgysem hiszem el! – mondta Cecília, aki szenvedélyes királypárti volt. – Erdei zsiványok latorkodhatnak így, ám a királyi vér sosem süllyedhet ilyen mélyre. Van még abból a libából?

– Igen – felelte Godwyn leplezett csalódással. Leszelte az utolsó darab húst a szárnyasról, és feltálalta a priorisszának.

– Így legalább nincs vetélytársa az új királynak – szólt Anthony. II. Edward és Izabella fiát III. Edward néven koronázták királlyá.

– Tizennégy éves, Mortimer ültette a trónra – szögezte le Cecilia. – Ki lesz az igazi uralkodó?

– A mágnások örülnek a nyugalomnak.

– Főleg azok, akik Mortimer cimborái.

– Úgy érted, mint például a shiringi Roland gróf?

– Igencsak repesett ma.

– Csak nem arra célzol…

– Hogy van valami köze a király „eleséséhez”? Természetesen nem! – A zárdafőnöknő bekapta az utolsó falat húst. – Erről veszélyes lenne beszélni, még barátok között is.

– Valóban.

Kopogtattak, bejött Fehérhajú Saul, aki egyidős volt Godwynnal. Lehet ő a vetélytárs? Okos, rátermett ifjú, megvan az a jelentős előnye, hogy távoli rokona Shiring grófjának, ám Godwyn kétlette, hogy elég nagyravágyó lenne Oxfordhoz. Saul jámbor és félénk, az a fajta, akinek az alázat nem erénye, hanem született tulajdonsága. Bár minden elképzelhető.

– Egy lovag jött az ispotályba vágott sebbel – mondta Saul.

– Érdekes – mondta Anthony –, de aligha annyira világrengető esemény, ami indokolná, hogy megzavard a prior és a priorissa ebédjét.

– Bocsánatodért esedezem, prior atyám – hebegte riadtan Saul. – Ám nézeteltérés keletkezett a kezelést illetően.

Anthony sóhajtott.

– Na jó, úgyis elfogyott a liba – mondta, és felállt.

Cecilia mater a priorral tartott, Godwyn és Saul követte őket. Az északi kereszthajónál léptek be a katedrálisba, a délin hagyták el, hogy a kerengőn át megérkezzenek az ispotályba. A sebesült lovag, ahogy a rangjához illik, az oltárhoz legközelebb eső ágyon feküdt.

Anthony prior akaratlanul felmordult meglepetésében. Pillanatnyi rémület ült ki a vonásaira, de gyorsan visszanyerte az önuralmát, és megint kifejezéstelen lett az arca.

Ám Cecilia figyelmét semmi sem kerülte el.

– Ismered ezt az embert? – kérdezte.

– Úgy hiszem. Sir Thomas Langley, Monmouth grófjának egyik embere. Langley húsz-egynéhány éves, jóképű, vállas, hosszú lábú ember volt. Kötésig meztelen, izmos felsőtestét korábbi harcok sebhelyei barázdálták. Sápadt volt és kimerült.

– Megtámadták az úton – magyarázta Saul. – Sikerült elkergetnie a támadóit, de sok száz méteren kellett bevonszolnia magát a városba. Sok vért veszített az úton.

A lovag bal alkarja csuklótól könyékig fel volt hasítva. Tiszta vágás volt, nyilvánvalóan éles kard ejthette.

A beteg mellett a harmincas éveit taposó Joseph testvér állt, a kolostor vezető orvosa: nagy orrú, rossz fogú kis ember.

– A sebet nyitva kell hagyni – mondta –, és be kell kenni gyógyírral, ami kihozza a gennyedést. Így a testből távoznak az ártó nedvek, és a seb belülről kifelé gyógyul.

Anthony bólogatott.

– Hát akkor hol a nézeteltérés?

– Matthew borbély másként gondolja.

Matthew a városban volt borbély és kirurgus. Eddig tisztelettel visszahúzódott, de most előrelépett, kezében a bőrtáskával, amelyben drága, éles késeit tartotta. Alacsony, vékony ember volt, komoly arcában kéken ragyogott szeme.

Anthony nem vett tudomást róla. Josephtől kérdezte:

– Mit keres ez itt?

– A lovag ismeri, ő küldetett érte.

– Ha azt akarod, hogy feltrancsírozzanak, miért jöttél a kolostor ispotályába? – kérdezte Anthony a lovagtól.

Gyönge mosoly suhant át a lovag falfehér arcán, de túl fáradt volt a válaszoláshoz.

Megszólalt Matthew, méghozzá meglepő önbizalommal. Láthatólag lepergett róla Anthony megvetése.

– Prior atya, sok ilyen sebet láttam csatatereken – mondta. – Erre a legegyszerűbb kezelés a legjobb: ki kell mosni a sebet meleg borral, aztán össze kell varrni, és be kell kötözni. – A borbély egyáltalán nem volt olyan alázatos, mint amilyennek mutatkozott.

Cecilia mater közbeavatkozott.

– Szeretném hallani két ifjú szerzetesünk véleményét – mondta.

Anthony türelmetlen képet vágott, ám Godwyn rögtön értette, mint akar a főnökasszony. Ez próba. Talán Saul a versenytársa?

Mivel a válasz könnyű volt, Godwyn szólott elsőnek.

– Joseph testvér a régi mestereket tanulmányozta – mondta. – Neki jobban kell tudnia. Matthew-ról nem feltételezem, hogy egyáltalán olvasni tud.

– Tudok, Godwyn testvér! – tiltakozott Matthew. – És van egy könyvem.

Anthony nevetett. Ez, hogy egy borbélynak könyve legyen, olyan nevetséges idea, mintha a lóra adnának süveget.

– Miféle könyv?

– Avicenna, a híres iszlám orvos Kánonja. Arabról latinra fordítva. Lassan, de kiolvastam.

– És ezt a te gyógymódodat Avicenna javasolja?

– Nem, de…

– Nohát akkor!

Matthew nem engedett.

– Ám a hadakat kísérve és a sebeket kezelve többet tanultam a gyógyításról, mint a könyvből.

– Saul, neked mi a véleményed? – kérdezte Cecília mater.

Godwyn arra számított, hogy Saul ugyanazt válaszolja, amit ő, mert így nehezebb lesz dönteni közöttük, ám Saul épphogy ellentmondott neki, még ha félénken és idegesen is:

– Igaza lehet a borbélynak – mondta. Godwyn megörült. Saul tovább érvelt a helytelen álláspont mellett: – A kezelés, amelyet Joseph testvér javasol, alkalmasabb lehet zúzott vagy roncsolt sebekre, amilyenek építkezéseken fordulnak elő. Ott a bőr és a hús is sérül a vágás mellett; a seb elsietett lezárása visszafojthatná az ártalmas nedveket a testbe. Ez tiszta vágás: minél előbb lezárják, annál hamarabb gyógyul.

– Badarság – mondta Anthony prior. – Miként lehetne egy városi borbélynak igaza, és miként tévedhetne egy tanult szerzetes?

Godwyn alig bírta elrejteni diadalmas vigyorát.

Az ajtó felpattant, besietett egy papi öltözetű fiatalember. Godwyn felismerte a shiringi Richardot, Roland gróf két fia közül a fiatalabbat. Olyan hanyagul biccentett a priornak és a főnökasszonynak, hogy az felért az udvariatlansággal. Egyenesen az ágyhoz ment, és megszólította a lovagot.

– Mi az ördög történt? – kérdezte.

Thomas fölemelte a kezét, és bágyadtan intett. Az ifjú pap a sebesült fölé hajolt. Thomas a fülébe suttogott.

Richard atya úgy hőkölt vissza, mint akit megütöttek.

– Semmiképpen! – mondta.

Thomas ismét intett, a folyamat megismétlődött: újabb suttogás, újabb megrökönyödött reagálás. Ezúttal Richard megkérdezte:

– De miért?

Thomas nem válaszolt.

– Olyasmit kérsz, amit nem áll hatalmunkban megadni – szólt Richard.

Thomas határozottan bólintott, mintha azt mondaná: „De van!”

Richard a priorhoz fordult:

– Sir Thomas szerzetes akar lenni itt, a kolostorban.

Pillanatnyi megdöbbent csend támadt, amelyet Cecilia mater tört meg:

– De hiszen harcos!

– Ugyan már, nem az első eset! – türelmetlenkedett Richard. – Van az úgy, hogy a katonaember úgy dönt, felhagy a háborúskodással, és megpróbál bocsánatot nyerni bűneire.

– Talán öregkorában! – felelte Cecilia. – Ez az ember még huszonöt sincs. Valamilyen veszedelemtől menekül. – Keményen nézett Richardra. – Ki fenyegeti az életét?

– Fékezd a nyelved! – mondta Richard gorombán. – Szerzetes akar lenni, nem apáca, tehát nem szükséges tovább kérdezősködnöd. – Felháborító udvariatlanság volt így beszélni egy zárdafőnöknővel, de a grófok fiai büntetlenül lehettek ilyen otrombák. Richard a priorhoz fordult. – Be kell fogadnod.

– A kolostor túl szegény, hogy még több szerzetest fogadjon be, hacsak nem kap valamilyen ajándékot, amelyből fedezzék a költségeket…

– El lesz rendezve.

– Az adománynak arányban kell állnia az igénnyel…

– El lesz rendezve!

– Akkor jó.

Cecilia mater gyanakodott.

– Többet tudsz erről az emberről, mint amennyit nekem mondasz? – kérdezte Anthonytól.

– Nem látok rá okot, hogy elutasítsam.

– Miből gondolod, hogy igaz bűnbánó?

Mindenki Thomasra nézett. A lovag szeme csukva volt.

– Noviciátusa idején, mint mindenkinek, majd bizonyítania kell őszinteségét – mondta Anthony.

Cecilia láthatólag nem érte be ennyivel, de nem tehetett semmit, mert Anthony most az egyszer nem tőle kérte a pénzt.

– Jó lenne, ha ellátnánk ezt a sebet – mondta.

– A lovag elutasította Joseph testvér módszerét – mondta Saul. – Ezért kellett hívatnunk a prior atyát.

Anthony a sebesült fölé hajolt, és felemelte a hangját, mintha egy sükethez szólna:

– Engedned kell, hogy Joseph testvér gyógyítson. Ezt ő tudja a legjobban.

Thomas láthatólag nem volt eszméletén.

– Már nem tiltakozik – mondta Josephnek Anthony.

– Elveszítheti a karját! – tiltakozott Matthew.

– Jobb lesz tisztulnod innen – mondta Anthony.

Matthew haragosan kiment.

– Nem kívánnál meginni a házamnál egy kupa almabort? – kérdezte a prior Richardot.

– Köszönöm.

Távozás előtt a prior utasította Godwynt: – Maradj itt, és segíts a priorissa anyának. Vesperás előtt jöjj be hozzám, és mondd el, javult-e a lovag állapota.

Anthony priort általában nem érdekelte a betegek állapota. Ez most láthatólag fontos volt neki valamiért.

Godwyn figyelte, ahogy Joseph testvér rákeni az írt az eszméletlen lovag karjára. Úgy gondolta, hogy valószínűleg elnyerte okos válaszával a főnökasszony anyagi támogatását, de ezt egyértelműen hallania is kellett. Miután Joseph testvér végzett, és Cecília mater rózsavízzel mosogatta a lovag homlokát, Godwyn megszólalt: – Remélem, kedvezően bírálod el a kérésemet.

A főnöknő szúrósan nézett rá.

– Jobb lesz, ha máris közlöm, hogy úgy döntöttem, Saulnak adom a pénzt. Godwyn megrendült.

– De hát én válaszoltam helyesen!

– Valóban?

– De csak nem a borbéllyal értesz egyet?

Cecília felvonta a szemöldökét.

– Csak nem akarsz kérdőre vonni, Godwyn testvér?

– Bocsánatodat kérem – felelte Godwyn azonnal. – Mindössze nem értem.

– Tudom.

Ha Cecília elkezdett rébuszokban fogalmazni, nem volt értelme erőltetni a beszélgetést. Godwyn elfordult. Reszketett a tehetetlen csalódástól. A főnökasszony Saulnak adja a pénzt! Azért, mert a gróf rokona? Godwyn ezt nem hitte: ehhez Cecília túlságosan önálló szellem. Úgy döntött, Saul látványos jámborsága húzta le a mérleg tányérját. Pedig Saulból sose lesz vezető. Micsoda tékozlás! Hogy mondja meg a hírt az anyjának? Petranilla dühös lesz – de kit hibáztat majd? Anthonyt? Godwynt? Ismerős rémület töltötte el, ahogy elképzelte anyja haragját.

Ezen töprengett, mikor meglátta az ispotály túlsó végén az anyja büszke, magas alakját. Tekintetük találkozott, Petranilla megállt az ajtó mellett, várta, hogy Godwyn odajöjjön. Az ifjú lassan baktatott feléje, közben törte a fejét, hogy mit mondjon.

– Rose nénéd haldoklik – mondta Petranilla, mihelyt a fia elég közel ért.

– Isten oltalmazza. Már hallottam Cecilia matertől.

– Ennyire megrendített? Tudtad, hogy beteg.

– Nem Rose néném miatt. Más rossz híreim vannak. – Nyelt egyet. – Nem mehetek Oxfordba. Anthony bácsi nem fizeti, és Cecilia mater is elutasított.

Hatalmas megkönnyebbülésére az anyja nem kezdett tombolni, ára a szája komor vonallá keskenyedett.

– Miért? – kérdezte.

– A bácsinak nincs pénze, a priorissa Sault küldi.

– Fehérhajú Sault? Abból sose lesz semmi.

– Hát most legalább orvos lesz belőle.

Petranilla a fia szeme közé nézett, és Godwyn összetöpörödött a tekintetétől.

– Ezt velem kellett volna megbeszélned előbb.

Godwyn megrémült, hogy ez ebben a hangnemben fog folytatódni.

– Miként állíthatod, hogy én rontottam el? – tiltakozott.

– Hagynod kellett volna, hogy én beszéljek először Anthonyval. Megpuhítottam volna.

– Attól még mondhatott volna nemet.

– És mielőtt Ceciliához fordultál, ki kellett volna derítened, hogy folyamodott-e más is a támogatásáért. Elgáncsolhattad volna Sault, és csak aztán beszéltél volna Ceciliával.

– Hogyan?

– Neki is kell hogy legyen gyönge pontja. Kiszimatoltad volna, mi az, tettél volna róla, hogy Cecilia tudomására jusson, és akkor jelentkeztél volna, amikor kellőképpen csalódottnak érzi magát.

Godwyn belátta az anyja igazát.

– Erre nem is gondoltam. – Lehorgasztotta a fejét.

– Az ilyet úgy meg kell tervezni, mint a nagyuraknak az ütközetet – mondta Petranilla fegyelmezett haraggal.

– Most már látom – felelte Godwyn, de kerülte az anyja pillantását. – Soha többé nem követek el ilyen hibát.

– Remélem is.

Godwyn most már rá mert nézni.

– Mitévő legyek?

– Nem adom fel. – Ismerős elszántság ült ki Petranilla arcára. – Én adom hozzá a pénzt.

Godwynban fellobbant a remény, bár nem tudta, miként teljesíthetné az anyja, amit ígért.

– Honnan veszed? – kérdezte.

– Eladom a házamat, és odaköltözöm Edmund öcsémhez.

– Befogad? – Edmund nagylelkű ember volt, de időnként összekapott a nővérével.

– Szerintem igen. Hamarosan megözvegyül, szüksége lesz egy házvezetőnőre. Nem mintha Rose valaha is olyan kitűnő háziasszony lett volna.

Godwyn a fejét csóválta.

– Akkor is szükséged lesz pénzre.

– Minek? Edmund ad kosztot és kvártélyt, fizeti azt a néhány apróságot, amelyekre szükségem lehet, én irányítom a cselédeit és felnevelem a lányait. Te pedig megkapod a pénzt, amit apádtól örököltem.

Határozottan beszélt, de a fia látta szájának rándulásában a keserűséget. Tudta, mekkora áldozat ez Petranillától. Anyja büszke volt a függetlenségére. Kingsbridge első asszonyai közé tartozott, gazdag ember lánya, az egyik legfontosabb gyapjúkereskedő testvére volt, szerette vendégül látni a város befolyásos férfiait és asszonyait, és ilyenkor a legjobb borokkal kínálta őket ebédnél. Most azt ajánlotta fel, hogy átköltözik az öccse házába, cselédmunkákat végez, és Edmund pénzén fog élni, mint egy szegény rokon. Borzasztó lecsúszás lesz.

– Ez túl nagy áldozat – mondta Godwyn. – Nem tehetsz ilyet.

Petranilla arca megkeményedett, és kissé felhúzta a vállát, mintha máris készülne magára venni a nehéz terhet.

– Ó, de mennyire megtehetem – mondta.

5

Gwenda mindent elmondott az apjának.

Jézus vérére esküdött, hogy megőrzi a titkot, ezért most a pokolba fog kerülni, de jobban félt az apjától, mint a pokoltól.

Apa azzal kezdte, hogy megkérdezte, honnan vette Ugrit, az új kiskutyát. Gwenda tehát kénytelen volt beszámolni Hopp haláláról, és utána már kijött belőle az egész história.

Meglepő módon papa nem tángálta el, sőt örült. Megparancsolta Gwendának, hogy vezesse el a tisztásra, ahol az öldöklés történt. Nem volt könnyű odatalálni még egyszer, de azért valahogy sikerült, és meg is lelték a két zöld-sárga ruhás, halott fegyverest.

Apa elsőnek az erszényüket bontotta ki. Mind a kettőben volt húsz-harminc penny. De még jobban örült a kardoknak, amik többet értek pár pennynél. Vetkőztetni kezdte a hullákat, de nehezen ment fél kézzel, így ráparancsolt Gwendára, hogy segítsen. Súlyosak és merevek voltak az élettelen testek, és olyan furcsa volt hozzájuk nyúlni. Apa parancsára mindent le kellett szednie róluk, még a sáros lábravalójukat és a mocskos alsójukat is.

Apa belecsavarta a fegyvereket a ruhákba, úgy ügyeskedve, hogy az egész olyannak látszott, mint egy rongyosbatyu. Aztán ő és Gwenda visszahurcolták a hullákat az örökzöld bozótba.

Papa fényes kedvében volt, míg visszafelé kutyagoltak Kingsbridge-be. Elvitte Gwendát a Mészárszék utcába, ami a folyó közelében van, és bementek egy Fehér Ló nevű nagy, piszkos kocsmába. Ott vett Gwendának egy pohár sört, hogy iddogáljon, amíg ő elmegy a ház hátuljába a kocsmárossal, akit Davey „fiamnak” szólított. Gwenda ezen a napon már másodszor ihatott sört. Pár perccel később előjött papa a batyu nélkül.

Visszamentek a főutcára, és megkeresték a kolostorkapu mellett, a Harang fogadóban anyikát, Philemont meg az új gyereket. Apa egy nagyot kacsintott anyikára, és odaadott neki egy marék pénzt, hogy dugja el a baba pokrócában.

Ez a délután közepén történt, a vendégek többsége már visszaindult a falujába, de mivel Wigleigh-be hosszú lett volna az út, a család elhatározta, hogy a fogadóban tölti az éjszakát, mert, mint ezt apa ismételten leszögezte, most már megengedhetik maguknak. Anyika riadtan figyelmeztette: – Nehogy eláruld az embereknek, hogy pénzünk van!

Gwenda elfáradt. Korán kelt, és sokat gyalogolt. Ledőlt egy padra, és hamarosan elaludt.

Arra ébredt, hogy nagy robajjal kivágódik a fogadó ajtaja. Riadtan odanézett, és azt látta, hogy két fegyveres jön be. Borzasztóan megrémült, mert egy pillanatig azt hitte, az erdőben megölt emberek kísértetei, de aztán ráeszmélt, hogy ezek mások, csak a ruhájuk ugyanolyan félig sárga, félig zöld. A fiatalabb egy ismerős rongyosbatyut hozott.

– Te vagy a wigleigh-i Joby? – kérdezte apától az öregebbik.

Gwenda ereiben megfagyott a vér, olyan fenyegető volt annak az embernek a hangja. Pedig nem pöffeszkedett, csak elszánt volt, de látszott rajta, hogy mindenre képes.

– Nem – hazudott apa ösztönösen. – Én nem az vagyok.

Elengedték a fülük mellett. A fiatalabb fegyveres az asztalra tette a batyut, és kiborította. Két kard és két tőr volt benne, két sárga-zöld tunikába csavarva.

– Ezek honnan vannak? – kérdezte apától.

– A szent keresztre esküszöm, hogy most látom őket először!

Butaság tőle, hogy hazudik, gondolta rettegve a kislány. A fegyveresek ugyanúgy kiszedik belőle az igazságot, mint ahogy ő kiszedte Gwendából.

– Davey, a Fehér Ló kocsmárosa azt állítja, hogy a wigleigh-i Jobytól vette ezeket – mondta az idősebbik fegyveres még fenyegetőbb hangon. A maroknyi vendég mind felállt, és gyorsan kiosont az ajtón, úgyhogy csak Gwenda családja maradt az ivóban.

– Joby már elment egy ideje – tagadott apa kétségbeesetten.

A fegyveres bólintott.

– A feleségével, két gyerekkel meg egy csecsszopóval.

– Igen.

Az ember villámgyorsan megragadta erős kezével papa zekéjét, és a falnak lökte. Anyika sikított, a baba bőgni kezdett. Gwenda látta, hogy a fegyveres bélelt lánckesztyűt visel a jobbján. Hátrahúzta ezt a kezét, és belevágott az öklével apa hasába.

– Segítség! Gyilkosok! – ordította anyika. Philemon sírva fakadt.

Papa elfehéredett a kíntól, a teste elernyedt, ám nem esett össze, mert a katona továbbra is a falhoz nyomta, és megint megütötte, ezúttal az arcát. Apa szájából és orrából vér fröccsent.

Gwenda eltátotta a száját, hogy visítson, de nem jött ki hang a torkán. Mindenhatónak tartotta az apját – még akkor is, ha papa fondorlatosan gyámoltalannak vagy gyávának tettette magát, mert szánalmat akart kelteni, vagy le akarta szerelni a mások dühét – és most halálra rémítette a kiszolgáltatottsága.

A fogadós – harmincas éveiben járó, nagydarab ember – megjelent a hátsó traktusba vezető ajtóban. Pufók kislány kukucskált a háta mögül.

– Mi folyik itt? – kérdezte parancsoló hangon. A fegyveres rá se nézett.

– Te maradj ki ebből! – vetette oda, és megint beleöklözött apa gyomrába.

Apa vért hányt.

– Ezt hagyd abba! – mondta a fogadós.

– Hát te meg ki vagy? – kérdezte a katona.

– Paul Bell vagyok, és ez az én házam.

– Nohát, Paul Bell, törődj te csak a magad dolgával.

– Te meg nyilván azt képzeled, hogy ezekben a színekben mindent megtehetsz – mondta Paul megvetően.

– Hát ez körülbelül igaz.

– Mellesleg kinek a színei is ezek?

– A királynéé.

– Bessie! – szólt hátra Paul. – Fussál csak John városkapitányért! Ha meg akarnak gyilkolni egy embert a fogadómban, csak lássa a városkapitány is.

A kislány eltűnt.

– Itt nem lesz gyilkolás – mondta a fegyveres. – Joby meggondolta magát. Úgy döntött, elvezet arra a helyre, ahol kirabolt két halottat. Nem igaz, Joby?

Papa nem bírt beszélni, de bólogatott. A katona elengedte. Apa térdre esett, köhögött és öklendezett.

A fegyveres a családtagokhoz fordult.

– És a gyerek, aki látta a gyilkosságokat…

– Nem! – visított Gwenda. A fegyveres elégedetten bólintott.

– Persze, a patkányképű lány az!

Gwenda az anyjához rohant.

– Mária, Istennek szent anyja, oltalmazd meg a gyermekemet! – könyörgött hangosan anyika.

A férfi megragadta Gwenda karját, és durván elrántotta az anyjától. Gwenda feljajdult.

– Fogd be a pofádat, különben ugyanazt kapod, mint a nyomorult apád! – förmedt rá a katona.

Gwenda összeszorította a fogát, hogy ne visítson.

– Felállni, Joby! – A fegyveres talpra rántotta apát. – Embereid meg magad, utazunk!

A második katona összeszedte a ruhákat és a fegyvereket.

Ahogy kiléptek a fogadóból, anyika kétségbeesetten utánuk kiáltott:

– Tegyetek mindent úgy, ahogy parancsolják!

A katonák lóval jöttek. Gwenda az idősebbik elé ült, apa a másik lovon, ugyancsak a katona elé. Apa használhatatlan volt, csak nyögött, így Gwenda irányított, most már tisztán emlékezett az útra, hiszen kétszer megjárta. Lovon sokkal gyorsabb volt a járás, de így is sötétedett, mire a tisztásra értek.

A fiatalabbik katona fogta Gwendát és apát, amíg a feljebbvalója kihúzta halott bajtársaikat a bokorból.

– Hát ez a Thomas ritka egy harcos lehet, hogy így egyszerre megölte Harryt és Alfredot – elmélkedett az idősebb katona, míg a tetemeket nézte. Gwenda ekkor jött rá, hogy ezek nem tudnak a többi gyerekről. Bevallotta volna, hogy nem volt egyedül, és Ralph ölte meg az egyik katonát, de szólni sem bírt a rettegéstől. – Hajszál híján lecsapta Alfred fejét! – folytatta a férfi. Megfordult, Gwendára nézett. – Mondtak valamit egy levélről?

– Nem tudom! – felelte Gwenda, aki végre megtalálta a hangját. – Én végig becsuktam a szememet, mert annyira féltem, és nem hallottam, mit mondanak! És ez így igaz, nem mondanám, ha nem lenne így!

– Különben is, ha elveszik tőle a levelet, nyilván visszavette volna, miután megölte őket – mondta a fegyveres a társának. Úgy nézte a fákat a tisztás körül, mintha a száraz levelek között lóghatna a levél. – Nyilván nála van a kolostorban, ahol csak úgy férhetünk hozzá, ha meggyalázzuk a hely szentségét.

– De legalább jelenthetjük, hogy pontosan mi történt, és elvihetjük a holtakat, hogy keresztény temetést kapjanak – mondta a másik férfi.

Apa váratlanul kitépte magát a fegyveres markából, és eliramodott a tisztáson. A katona utánalódult, de az idősebbik fegyveres megállította.

– Hagyjad! Mi értelme lenne megölni most?

Gwenda halkan sírni kezdett.

– Hát a gyerekkel mi legyen? – kérdezte a fiatalabb férfi.

Gwenda bizonyosra vette, hogy megölik. Semmit sem látott a könnyeitől, és annyira rázta a zokogás, hogy nem bírt könyörögni az életéért. Most meg fog halni, és a pokolba kerül. Várta a halált.

– Hadd menjen – rendelkezett az idősebb. – Nem szoktam kislányokat ölni, A fiatal katona elengedte Gwendát, és meglökte. A gyerek megbotlott és elesett. Feltápászkodott, megtörölte a szemét, hogy lásson, és eltámolygott.

– Futás! – kiáltott utána a fegyveres. – Használd ki a szerencsédet!

Caris nem bírt aludni. Felkelt, átment anyácska szobájába. Apa egy zsámolyon ült, mereven bámulta az ágyban fekvő, mozdulatlan alakot.

Anyácska behunyta a szemét, arcán csillogott a gyertyafényben az izzadság. Nehezen lélegzett. Caris megfogta sápadt kezét: ijesztően hideg volt. A két tenyere közé fogta, úgy próbálta melengetni.

– Miért vették vérét? – kérdezte.

– Úgy gondolják, hogy bizonyos esetekben valamelyik testnedv túltengése okozza a betegséget, és abban reménykednek, hogy az érvágással meg lehet szabadulni tőle.

– De édesanya nem lett jobban.

– Nem. Igazság szerint mintha inkább rosszabbul lenne.

Könnyek szöktek Caris szemébe.

– Akkor miért engedted, hogy ezt csinálják vele?

– A papok és a szerzetesek a régi filozófusok írásaiból tanulnak. Többet tudnak, mint mi.

– Ezt nem hiszem el.

– Nehéz eldönteni, mit higgyünk, kicsi boglárkám.

– Ha én doktor lennék, csak olyan dolgokat csinálnék, amiktől jobban lesznek az emberek.

Apa nem figyelt rá. Még feszültebben nézte anyácskát. Előrehajolt, a takaró alá csúsztatta a kezét, hogy kitapogassa a felesége szívverését a bal melle alatt. A vékony gyapjúszövet kirajzolta a nagy kéz körvonalait. Fojtott, kurta zokogás szakadt fel apa torkából. Megmozdította a kezét, erősebben rányomta a felesége mellkasára, és néhány percig ott tartotta.

Behunyta a szemét.

Addig dőlt előre, amíg térdre nem borult az ágy mellett, mintha imádkozna. Széles homlokát anyácska combjára hajtotta, a keze még mindig a felesége mellkasán nyugodott.

Caris rádöbbent, hogy az apja sír. Ez volt a legijesztőbb dolog, ami életében megesett vele, sokkal ijesztőbb, mint egy ember halálát látni az erdőben. A gyerekek sírnak, az asszonyok sírnak, a gyenge, tehetetlen emberek sírnak, de apa sohasem sírt. Caris úgy érezte, most lett vége a világnak.

Elengedte anyácska hideg kezét, amely a takaróra siklott, nem mozdult többé. Visszament a szobájukba, és megrázta az alvó Alice vállát.

– Fel kell kelned! – mondta.

Alice először ki se akarta nyitni a szemét.

– Apa sír! – mondta Caris.

Alice azonnal felült.

– Az lehetetlen! – mondta.

– Kelj föl!

Alice kikászálódott az ágyból. Caris megfogta a nővére kezét, és bementek anyácska szobájába. Apa már felállt, úgy nézte a mozdulatlan alakot. Arca nedves volt a könnyektől.

– Nem megmondtam? – súgta Caris.

Az ágy másik oldalán Petranilla néni állt.

Apa észrevette a lányokat az ajtóban. Eljött az ágytól, a gyerekeihez ment. Átkarolta a vállukat, magához ölelte őket.

– Anyácskátok felment az angyalokhoz – szólt halkan. – Imádkozzatok a lelkéért.

– Legyetek bátrak, lányok! – mondta Petranilla néni. – Mostantól én vagyok az anyátok.

Caris letörölte a könnyeit, és felnézett a nagynénjére.

– Ó nem, te nem lehetsz – mondta.

II. RÉSZ

1337. június 8 – 14.

6

Annak az évnek a pünkösdjén, amikor Merthin huszonegy éves lett, felhőszakadás zúdult a kingsbridge-i katedrálisra.

Kövér vízcseppek pattogtak a palatetőn, csermelyek habzottak a csatornákban, kataraktákat okádtak a vízköpők, vízfátylakat lengettek a támpillérek, zuhatagok omlottak alá az árkádokon és az oszlopokon, áztatták a szentek szobrait. Nedvesszürke árnyalatú volt az égbolt, a nagy székesegyház és az egész város.

A pünkösd, a húsvéttól számított hetedik vasárnap arról emlékezik meg, amikor a Szentlélek eljött Jézus tanítványaihoz. Májusra vagy júniusra esett, röviddel az után, hogy Angliában nagyjából lezajlott a birkanyírás, így Kingsbridge-ben mindig pünkösdkor kezdődött a gyapjúvásár.

Merthinnek, aki az égszakadásban tapicskolva igyekezett a reggeli misére, és a csuklyáját a homlokába húzva hasztalanul próbálta óvni az arcát a víztől, keresztül kellett vágnia a vásáron. A templomtól nyugatra elterülő széles mezőn sok száz árus állította fel a pultját – majd sietve le is takarta olajos ponyvával vagy nemezeit szövettel, hogy ne áztassa el az eső. A gyapjútőzsérek voltak a vásár legfontosabb szereplői, a néhány távoli falu termését begyűjtő kis közvetítőktől az olyan nagykereskedőkig, mint Edmund, akinek egész raktárra való gyapjúzsákja várt eladásra. Körülöttük asztalokon kínáltak gyakorlatilag mindent, ami pénzzel megvásárolható: édes rajnai bort, arannyal átszőtt luccai selyembrokátot, velencei üvegtálakat, gyömbért és borsot olyan napkeleti helyekről, amelyeknek még a nevét is csak néhányan ismerték. Végül itt voltak az idényhez nem kötött vállalkozók, akik árusok és vásárlók praktikus igényeit szolgálták ki: pékek, serfőzők, cukorművesek, jósok és prostituáltak.

Az árusok vitézül állták az esőt: tréfálkoztak, igyekeztek ünnepi hangulatot teremteni, pedig ez az időjárás megnyirbálta a hasznot. Voltak, akiknek okvetlenül üzletelni kellett, ha esett, ha fújt; az itáliai és flamand felvásárlóknak firenzei és brugge-i serény szövőszékek ezreit kellett ellátniuk a puha angol gyapjúval. Ám az alkalmi vásárlók otthon maradtak: a lovag felesége úgy döntött, hogy kibírja szerecsendió és fahéj nélkül; a módos paraszt még egy évig nyűtte a régi kabátját; a prókátor arra a következtetésre jutott, hogy a szeretőjének nincs is igazán szüksége az arany karperecre.

Merthin semmit sem akart venni. Nem volt pénze. Fizetetlen inas volt, a mesterénél, Elfric építőmesternél lakott. A család asztalánál evett, a konyha padlóján hált, Elfric levetett ruháit viselte, de nem kapott fizetséget. A hosszú téli estéken leleményes játékokat faragott, amelyeket néhány pennyért eladott: ékszeres dobozt titkos rekeszekkel, kakaskát, amely kiöltötte a nyelvét, ha lenyomták a farkát. De nyáron nem volt szabad idő, az iparosok sötétedésig dolgoztak.

A tanulóidő a vége felé járt. Nem egészen hat hónap múlva, december elsején betölti a huszonegyet, és ugyanazon a napon teljes jogú tagja lesz az ácsok kingsbridge-i céhének. Már alig várta.

A székesegyház hatalmas nyugati kapuját kitárták a sok ezer városinak és látogatónak, akik részt akartak venni a misén. Merthin belépett, lerázta ruhájáról az esőt. A kőpadló csúszott a víztől és a sártól. Szép időben napfénypászmáktól ragyogott a templom, de ma megfakultak a színes ablakok, homályba burkolózott a sötét, ázott gyülekezet.

Hova kerül ez a rengeteg eső? A templom körül nem voltak vízelvezető csatornák. A sok-sok víz csak úgy eltűnt a földben. Addig megy vajon lefelé, amíg eső nem lesz megint belőle a pokolban? Nem. A székesegyházat lejtőre építették. A víz elindult a föld alatt, és északtól dél felé szivárgott a lejtőn. A nagy kőépületek alapozását úgy tervezték, hogy elfolyhasson a víz, mert veszélyes lett volna, ha felgyűlik alattuk. Ez az eső idővel a folyóba kerül, amely délről határolja a kolostor birtokát.

Merthin elképzelte ennek a föld alatti folyónak a rohanását. A sarka az alapozáson és a kőpadló lapjain keresztül is érezte a dobolását és a harsogását.

Kis fekete kutya futott hozzá, és örvendezve, a farkát csóválva üdvözölte.

– Szervusz, Morzsa! – mondta Merthin, és megpaskolta az állatot. Felnézett, meglátta Carist, a kutya gazdáját, és elállt a szívverése.

Caris lángvörös köpenyt viselt, amelyet az anyjától örökölt. Ez a köpeny volt az egyetlen színfolt a homályban. Merthin szélesen mosolygott a boldogságtól. Nehéz volt megmondani, mi tette olyan széppé Carist. Kicsi, kerek arca volt, szabályos, határozott vonásai, átlagos barna haja, zöld szemében aranycsillámok úszkáltak. Nem nagyon különbözött száz más kingsbridge-i lánytól. Ám a kalapját hetykén félrecsapta, szeme ragyogott a gunyoros értelemtől, vásott mosolya borzongatóan sejtelmes gyönyöröket ígért. Merthin tíz éve ismerte, de csak pár hónapja tudta, hogy szereti.

A lány egy oszlop mögé húzta és szájon csókolta. Nyelve hegyét könnyedén végighúzta a fiú ajkán.

Csókolóztak minden kínálkozó alkalommal: templomban, piacon, utcán – ha összefutottak – és ha Merthin elment a lány házához, és egyedül találta Carist. Ez volt a legjobb. Merthin ezekért a percekért élt. Azzal a gondolattal aludt el és ébredt, hogy Carist csókolja.

Hetente kétszer-háromszor meglátogatta otthon. Edmund, a lány apja kedvelte, Petranilla, a nagynénje nem. A barátságos Edmund gyakran meginvitálta Merthint vacsorára, és ő hálásan maradt, mert tudta, hogy itt jobb ételt kap, mint Elfricnél. Sakkoztak vagy dámáztak Carisszal, vagy csak ültek és beszélgettek. Szerette nézni, ha Caris mesélt vagy magyarázott: kezével képeket rajzolt a levegőbe, mimikájával el is játszotta, amit mondott. Ám Merthin leginkább azokat a pillanatokat várta, amikor lophatott egy csókot.

Körülnézett a templomban: senki sem figyelte őket. Becsúsztatta a kezét a köpeny alá, és megérintette Caris meleg testét a puha vászonruhán át. A tenyerébe fogta a lány kicsi, kerek mellét. Szerette, ahogyan Caris húsa enged az ujjai nyomásának. Még sose látta meztelenül, de a mellét behatóan ismerte.

Álmaiban tovább is mentek ennél. Olyankor kettesben voltak valahol, egy erdei tisztáson vagy egy kastély nagy ágyasházában, és meztelenek voltak. Különös módon ezek az álmok mindig a kelleténél egy perccel hamarabb értek véget, épp mielőtt behatolt volna a lányba, és Merthin ilyenkor tehetetlen haraggal ébredt.

De majd egyszer! – gondolta. De majd egyszer!

Még nem beszéltek házasságról. Inasok nem házasodhattak, Merthinnek várnia kellett. Caris bizonyára gondolkozott rajta, hogy mihez kezdenek, ha letelik a fiú tanulóideje, de nem adott hangot a gondolatainak. Láthatólag beérte azzal, hogy egyik napról a másikra élhet. Merthin pedig babonásan félt beszélni a közös jövőről. Azt mondják, a zarándokoknak nem tanácsos túl sok időt tölteni az útjuk megtervezésével, mert annyi veszedelemről szerezhetnek tudomást, hogy a végén el sem indulnak.

Elment mellettük egy apáca, Merthin bűntudatosan elkapta a kezét Caris melléről, ám az apáca nem vette észre őket. Az emberek mindenfélét csináltak a katedrális hatalmas terében. Tavaly karácsonykor Merthin egy olyan párt látott a déli mellékhajóban, akik az éjféli mise sötétségét kihasználva üzekedtek a falnak támaszkodva – bár ki is dobták őket miatta. Nem tudta, hogy neki és Carisnak módja lesz-e itt maradni, és végigenyelegni a szertartást.

De Carisnak más ötlete volt.

– Menjünk előre! – mondta. Kézen fogta a fiút, és keresztülvezette a tömegen. Merthin sok embert ismert, bár nem mindenkit. Kingsbridge a legnagyobb angol városok közé tartozott, körülbelül hétezren lakták, senki sem ismert mindenkit. Merthin követte Carist a négyezethez, ahol a főhajó találkozik a kereszthajóval. Itt fából készült korlát zárta el a templom keleti végét, mert a szentélyben csak papok tartózkodhattak.

Merthin a legfontosabb itáliai kereskedő, a testes Buonaventura Caroli mellé került, aki dúsan hímzett, rövid posztóköpenyt viselt. Firenzéből származott – amely, mint mondta, a kereszténység legnagyobb városa, több mint tízszer kitelne belőle Kingsbridge –, de most Londonban élt, onnan irányította családjának angol gyapjúra alapított, hatalmas vállalkozását. Caroliék olyan gazdagok voltak, hogy királyoknak adtak kölcsön, Buonaventura mégis nyájas, közvetlen ember volt – habár azt mondták róla, hogy az üzletben irgalmatlanul kemény tud lenni.

Caris fesztelenül üdvözölte az itáliait, aki az ő házukban lakott. Caroli barátságosan bólintott Merthinnek, holott korából és kopott öltözékéből ki kellett találnia, hogy a fiú még csak inas.

Buonaventura az épületet nézegette.

– Öt éve járok Kingsbridge-be – mondta –, de csak most vettem észre, hogy a kereszthajó ablakai sokkal nagyobbak a templom többi ablakánál.

Francia nyelven beszélt, amelybe toszkán szavakat kevert.

Merthin simán megértette. A legtöbb angol lovag fiához hasonlóan úgy nőtt fel, hogy a szüleivel a normandiai francia nyelven beszélt, a játszótársaival angolul, és sok olasz szónak kitalálta a jelentését, mert latint tanult a szerzetesek iskolájában.

– Én meg tudom magyarázni kegyelmednek, miért ilyenek az ablakok! – mondta.

Buonaventura felvonta a szemöldökét. Meglepte, hogy egy inas ilyen dolgok tudójának állítja magát.

– A templomot kétszáz éve építették, amikor a hajó és a négyezet keskeny csúcsíves ablakai forradalmi újításnak számítottak – folytatta Merthin. – Száz évvel később a püspök magasabb tornyot akart, és ugyanakkor átépíttette a kereszthajót is, az akkori divat szerint megnagyobbíttatva az ablakokat.

Buonaventura le volt nyűgözve. – Honnan tudod te ezt?

– A kolostor könyvtárában van egy krónika, az úgynevezett Timothy könyve: az mindent elmesél a katedrális építéséről. A zöme a nagy Philip prior idején keletkezett, de későbbi írók is kiegészítették. Gyerekkoromban olvastam el a szerzetesek iskolájában.

Buonaventura egy darabig merőn nézte Merthint, mintha meg akarná jegyezni az arcát, aztán hanyagul odavetette: – Szép templom.

– Nagyon különbözik az itáliai épületektől?

Merthin roppantul élvezte, ha külországokról, az ottani életről, főleg pedig az építészetükről beszélgethetett.

– Azt hiszem – tűnődött Buonaventura –, az építés elvei mindenütt ugyanazok. Ám Angliában sehol sem láttam duomót.

– Mi az a duomo?

– Kerek tető, olyan, mint egy félbevágott labda.

Merthinnek szeme-szája elállt.

– Ilyenről még nem is hallottam! Hogyan építik?

– Fiatalember – nevetett Buonaventura –, én gyapjúkereskedő vagyok. Ha megdörzsölöm a gyapjút a hüvelyk- és a mutatóujjam között, meg tudom mondani, hogy cotswoldi juhról vagy lincolni juhról nyírták-e le, de annyit se tudok, hogy épül egy tyúkól, pláne egy duomo!

Megjött Elfric, Merthin mestere. Gazdag ember volt, drága ruhákat viselt, amelyek mindig úgy festettek rajta, mintha valaki másét vette volna fel. Mivel a vérében volt a talpnyalás, ügyet sem vetett a fiatalokra, viszont mélyen meghajolt Buonaventurának:

– Minő megtiszteltetés, uram, hogy ismét városunkban köszönthetjük!

Merthin elfordult.

– Szerinted hány nyelv van? – kérdezte Caris, aki mindig ilyen bolondos dolgokat mondott.

– Öt – vágta rá Merthin.

– De komolyan! – mondta a lány. – Van az angol és a francia, és a latin, ez három. Aztán a firenzeiek és a velenceiek is másképp beszélnek, bár vannak közös szavaik.

– Igazad van – ment bele a játékba Merthin. – Ez már öt. Aztán ott a flamand. – Kevesen értették azoknak a kereskedőknek a nyelvét, akik a flamand posztós városokból: Ieperből, Brugge-ból, Gentből érkeztek.

– És a dán.

– Az araboknak is van saját nyelvük, és ha írnak, még csak nem is azokat a betűket használják, mint mi.

– És Cecília mater mondta, hogy a barbároknak is van nyelvük – skótoknak, walesieknek, íreknek, valószínűleg még másoknak is –, amelyekről senki sem tudja, hogy kell leírni őket. Ez már tizenegy, és létezhetnek népek, amelyekről még senki sem hallott!

Merthin vigyorgott. Caris volt az egyetlen, akivel ilyet lehetett csinálni. Barátaik között senki sem értette, milyen izgalmas elképzelni idegen embereket és idegen életmódokat. Caris minden logika nélkül elkezdett kérdezgetni: Milyen lehet a világ végén élni? Tévesen ítélik meg a papok Istent? Honnan tudod, hogy most ebben a pillanatban nem álmodsz? És már bele is vágtak egy képzelt utazásba azon versenyezve, ki tudja kiagyalni a legképtelenebb dolgokat.

A templomban elnémult a hangok harsogása. Merthin látta, hogy a szerzetesek és apácák leültek. Utolsónak jött a vak Carlus, a karvezető. Bár nem látott, segítség nélkül járt-kelt a kolostorban meg a templomban, lassan, de ugyanolyan magabiztosan, mint akármelyik látó ember. Ismert minden oszlopot és minden kőlapot a padlóban. Zengő baritonján kiénekelt egy hangot, és a kórus rázendített.

Merthin titkos kételyekkel szemlélte a papságot. A papoknak olyan hatalma volt, amellyel nem mindig ért föl a tudásuk – akárcsak a mesterének, Elfricnek. Ezzel együtt szeretett templomba járni. A mise egyfajta igézetbe ejtette. A zene, az épület, a latin szövegek elbűvölték. Úgy érezte magát, mint aki nyitott szemmel álmodik. Megint az a furcsa sejtelme támadt, hogy érzékeli a talpa alatt az esővíz bömbölő áradatát.

Tekintete ide-oda vándorolt a hajó három szintjén: az árkádokon, a galérián, a clerestoriumon. Tudta, hogy az oszlopokat egymásra helyezett kövekből építették, mégis más benyomást keltettek, legalábbis első látásra. A kőtömböket úgy faragták meg, hogy minden oszlop olyannak látszott, mint egy vesszőköteg. Merthin követni kezdte a négyezet egyik titáni pillérjének útját az irdatlan szögletes talapzattól odáig, ahol az egyik vessző kihajlott északra, árkádot alkotva a mellékhajó fölött, onnan fel a tribünig, ahol újabb vessző vált ki az oszlopból nyugatra, hogy a galéria árkádja legyen, tovább a következő kihajló vesszőig, a clerestorium árkádjáig, utoljára messze föl a magasba, ahol az utolsó vesszők szétnyíltak, akár egy virágcsokor, és átváltoztak a mennyezet ívelő bordáivá. A boltív csúcspontjának középső gombdíszítésétől ismét követni kezdett egy bordát lefelé a talapzatig a négyezet szemben levő sarkában.

Közben valami furcsa történt. Szeme előtt egy pillanatra összemosódott a világ, és úgy rémlett, mintha a kereszthajó keleti ága megmozdulna.

Tompa moraj hallatszott olyan mélyről, hogy alig lehetett érzékelni, és a föld megremegett, mintha fa dőlt volna ki a közelben.

Az ének elhalt.

Repedés jelent meg a szentély déli falán, annak a pillérnek a közelében, amelyet Merthin figyelt.

Caris felé fordult. A szeme sarkából látta, hogy kövek hullnak a kórusban és a négyezetben. Aztán már csak a hangok voltak: asszonyok sikoltozása, férfiak ordítása, és a földre zuhanó, irdatlan kőkoloncok fülsiketítő robaja. Ez egy hosszú percig tartott. Mikor csend lett, Merthin arra eszmélt, hogy magához szorítja Carist, a bal karjával a vállát fogja át, a jobb karjával a lány fejét védi, és a testével választja el attól a helytől, ahol a katedrális egy része összedőlt.

Csak csoda lehetett, mert senkinek sem történt baja.

A legnagyobb kár a szentély nyugati részében esett, ahol senki sem volt a szertartás közben. A gyülekezet nem közeledhetett az oltárhoz, a papok a kórusnak nevezett középső részben tartózkodtak. Több szerzetes hajszál híján úszta meg, ami még inkább tápot adott a csodáról szóló beszédeknek, mások csúnya vágásokat és zúzódásokat szenvedtek a röpködő kőszilánkoktól. A gyülekezet megúszta néhány karcolással. Nyilvánvalóan Szent Adolphus oltalmazta meg őket, akinek csontjait a főoltár alatt őrizték, és aki köztudottan sokszor gyógyított betegeket, és mentett meg embereket a haláltól. Ezzel együtt nagyjából mindenkinek az volt a véleménye, hogy Isten figyelmeztetést küldött Kingsbridge népének. Hogy mire figyelmezteti őket, az egyelőre nem látszott tisztán.

Egy órával később négy ember vette számba a károkat. Caris unokatestvére, Godwyn testvér, a sekrestyés felelt a templomért és annak kincseiért. Alárendeltje, Thomas testvér, tíz évvel korábban Sir Thomas Langley, matriculariusként felelős volt az építkezésekért és a javításokért. A székesegyház hivatalos karbantartója Elfric volt, tanult mestersége szerint ács, foglalkozására nézve általános építőmester. Merthin is körülöttük téblábolt, mert ő meg Elfric inasa volt.

A templom keleti végét pillérek osztották négy szakaszra. Az omlás a négyezethez legközelebb eső két oszlopközben történt. A déli mellékhajó kőboltozata teljesen megsemmisült az első oszlopközben és részben a másodikban. Repedések szabdalták a galériát, a clerestoriumról kőből faragott ablakbordák zuhantak le.

– A vakolat valamilyen gyöngesége miatt mállott el a boltozat, és ez okozta a repedéseket a magasabb szinteken – mondta Elfric.

Ebben Merthin kételkedett, de nem volt más magyarázata.

Gyűlölte a mesterét. Inaskodását Elfric apjánál, a tapasztalt Joachimnál kezdte, aki Párizsban és Londonban épített hidakat és templomokat. Az öregember élvezettel magyarázta Merthinnek a kőművesek tudományát, az úgynevezett „misztériumokat”, amelyek leginkább matematikai képleteket jelentettek, például hogy milyen arányban van az épület magassága az alapozás mélységével. Merthin szerette a számokat, és mohón szívott magába mindent, amire Joachim tanította.

De Joachim meghalt, és Elfric lépett a helyébe, akinek az volt az elve, hogy az inasnak elsősorban az engedelmeskedést kell megtanulnia. Merthin ebbe nehezen tört bele, Elfric fukaron adagolt étellel, hitvány ruhákkal büntette, ha fagyott, a szabadban dolgoztatta. Viszont a lánya, a Merthinnel egyidős, gömbölyű Griselda mindig torkig lakhatott, és meleg ruhában járt.

Három éve meghalt Elfric felesége, és az özvegyember Alice-t, Caris nővérét vezette oltárhoz. Az emberek Alice-t tartották a szebbik testvérnek. Csakugyan szabályosabb volt az arca, de hiányzott belőle Caris lenyűgöző egyénisége. Merthin unalmasnak találta. Alice majdnem annyira kedvelte őt, mint a húga, a fiú abban reménykedett, ráveszi a férjét, hogy jobban bánjon vele. Épp az ellenkezője történt. Alice láthatólag hitvesi kötelességének tartotta, hogy csatlakozzon Elfrichez az inas gyötrésében.

Merthin tudta, hogy inasok sokaságának kell elszenvednie ugyanezt, de mind kibírja, mert csak annak lehet jól fizetett mestersége, aki lehúzza a tanulóéveket. A céhek nem tűrték a kívülállókat. Egy városban senki sem vethette meg a lábát, ha nem tartozott valamelyik céhhez. Ha egy pap, egy szerzetes vagy egy asszony gyapjúval akart kereskedni, vagy sört akart főzni eladásra, még neki is be kellett lépnie egy céhbe. És városon kívül kevés tere volt a vállalkozásnak: a parasztok maguk építették a házukat és varrták az ingüket.

Ha letelt a tanulóidő, a fiúk többsége megmaradt a mester házánál, mint céhlegény, és fizetésért dolgozott. Elenyésző kisebbségükből társ lett, aki átvette a vállalkozást a mester halála után. Merthin nem ilyen sorsot akart. Ahhoz túlságosan gyűlölte Elfricet. Abban a pillanatban ott akarta hagyni, ahogy kitelik az ideje.

– Nézzük meg fentről – javasolta Godwyn. Elindultak a templom keleti vége felé.

– De jó, hogy visszatértél Oxfordból, Godwyn testvér! – mondta Elfric. – Habár, gondolom, hiányolod annak a sok tanult embernek a társaságát.

– A magiszterek valóban döbbenetesek – bólintott Godwyn.

– És a többi studiózus – bizonyára igen jeles ifjak lehetnek. Habár hallani hírét helytelenkedésnek is.

– Sajnos, néhány ilyen történet igaz is – mondta Godwyn gyászos képpel. – Ha egy ifjú pap vagy szerzetes először kerül távol az otthonától, sebezhetővé válhat a kísértésekkel szemben.

– Nekünk mindenesetre szerencsénk, hogy egyetemi végzettségű embereket tudhatunk Kingsbridge-ben.

– Nagyon kedves vagy.

– Hát, ha egyszer ez az igazság.

Merthin a legszívesebben azt kiáltotta volna: Fogd már be a szádat, az ég áldjon meg! Elfricnek ez volt a harcmodora. Mesterembernek gyatra volt, a munkában pontatlan, ítéleteiben megbízhatatlan, de értett hozzá, hogyan hízelegje be magát. Merthin ezt többször megfigyelhette, mert Elfric ugyanolyan kedves tudott lenni azokhoz, akiktől akart valamit, mint amilyen durva azokhoz, akiktől nem.

De Merthin még jobban csodálkozott Godwynon. Ilyen eszes, tanult ember hogyhogy nem lát át Elfricen? Annak, akit körülhízelegnek, talán kevésbé van szeme az ilyesmire.

Godwyn kinyitott egy kis ajtót, és fölfelé indult a falba rejtett csigalépcsőn. Merthin föllelkesedett. Szerette a katedrális titkos járatait, és kíváncsi volt, mi okozhatta az omlást.

A mellékhajók egyszintes építmények voltak a főhajó két oldalán. Dongaboltozatos kőmennyezet fedte őket. A boltozat fölött félnyeregtető támaszkodott a clerestorium tövéhez. A ferde tető alatt háromszögletű üres tér keletkezett, amelynek padlóját a mellékhajó boltíves mennyezetének nem látható, külső héja, az úgynevezett extradosz alkotta. Ebbe az üregbe mászott be a négy ember, hogy felmérjék a pusztítást.

A tető alatti tér a templomba nyíló ablakokon keresztül kapott világosságot, de az előrelátó Thomas hozott egy olajlámpát is. Merthin elsőnek azt vette észre, hogy az oszlopközöket lezáró boltozatok nem egészen egyformák. A keleti kissé laposabb volt a szomszédjánál, és mintha az is másképp domborodott volna, amelyik részben beomlott.

Végigmentek az extradoszon, a szélénél maradva, ahol a legerősebb a falazás, és olyan közel óvakodtak az omláshoz, amennyire mertek. A boltívet ugyanúgy építették, mint a templom többi részét, habarccsal összetapasztott kövekből, azzal az eltéréssel, hogy a mennyezethez használt kövek nagyon könnyűek és vékonyak voltak. A boltozat csaknem függőlegesen indult, de ahogy emelkedett, egyre jobban befelé hajlott, amíg össze nem ért a szemben levő szakasszal.

– No, hát – mondta Elfric – az első teendő, hogy újjá kell építeni a boltozatokat a főhajó első két oszlopköze felett.

– Rég volt az, amikor Kingsbridge-ben utoljára építettek dongaboltozatot – jegyezte meg Thomas, aztán Merthinhez fordult: – El tudod készíteni a mintaállványt?

Merthin tudta, miért kérdezi a barát. A boltozat szélén, ahol majdnem függőleges a falazás, a saját súlyuk tartja meg a helyükön a köveket, de föntebb, ahol az ív ellaposodik, szükség lesz valamilyen támaszra, ami a malter száradásáig megtartja a tetőt. Az volt a kézenfekvő megoldás, hogy készítenek egy mintaállványt vagy boltozatzsaluzást, és annak a tetejére rakják a köveket.

Nehéz munka volt ez egy ácsnak, mert a görbületeket pontosan ki kellett számítani. Thomas azonban ismerte Merthin szaktudását, mert évek óta felügyelte a munkát, amelyet Merthin és Elfric végzett a székesegyházban. Mégis tapintatlanság volt tőle, hogy nem a mesterhez fordult, hanem az inashoz. Elfric azonnal reagált.

– Igen, el tudja, ha én irányítom!

– Meg tudom csinálni – mondta Merthin, akinek máris azon járt az esze, hogyan illeszkedjék a zsaluzás az állványra, és milyen pallón álljanak a kőművesek. – Ám ezeket a boltozatokat nem mintaállvánnyal építették.

– Ne beszélj ostobaságokat, fiú – szólt rá Elfric. – Dehogynem azzal építették. Nem tudsz te erről semmit.

Merthin tisztában volt vele, hogy oktalanság vitatkozni a mesterével. Viszont hat hónap múlva Elfrickel fog versengeni a megbízásokért. Szüksége van rá, hogy a Godwyn testvérhez hasonló emberek elismerjék a szakértelmét. Mellesleg sértette is Elfric megvető hangja, és mindenképpen be akarta bizonyítani, hogy a mesterének nincs igaza.

– Nézze kegyelmed az extradoszt! – méltatlankodott. – A kőművesek, miután végeztek az egyik oszlopköz lefedésével, nyilvánvalóan felhasználták volna a mintaállványt a következőhöz! Akkor pedig ugyanúgy görbülne minden boltozat. Ám itt nincsen két egyforma.

– Hát, mert nyilván nem használták a mintaállványt – morgott Elfric.

– Miért nem? – makacskodott Merthin. – Bizonyára takarékoskodni akartak az épületfával, az ácsok fizetségéről nem is szólva.

– Akkor se lehet boltívet építeni mintaállvány nélkül!

– De lehet! – mondta Merthin. – Van egy módszer…

– Elég! – förmedt rá Elfric. – Azért vagy itt, hogy tanulj, nem azért, hogy másokat taníts!

– Egy pillanat, Elfric! – avatkozott közbe Godwyn. – Ha a fiúnak igaza van, az sok pénzt takaríthat meg a kolostornak. – Merthinre nézett. – Mit akartál mondani?

Merthin félig már bánta, hogy szóba hozta a kérdést. Ezt még nagyon meg fogja keserülni. De ha belekezdett, nem táncolhat vissza, mert ezek az emberek azt hinnék, hogy nem tudja, miről beszél.

– Le van írva a kolostori bibliotéka egyik könyvében, és nagyon egyszerű – mondta. – Minden egyes kövön, mikor a helyére illesztik, áthúznak egy kötelet. A kötél egyik végét a falhoz erősítik, a másik végére egy fadarabot kötnek súlynak. A kötél, amely derékszöget zár be a kő élével, megakadályozza, hogy kicsússzon a habarcsból, és a földre zuhanjon.

Percnyi csend lett, ahogy ki-ki megpróbálta elképzelni ezt az eljárást. Aztán Thomas bólintott.

– Beválhat – mondta.

Elfricen látszott, hogy dühös.

– Milyen könyv ez? – kérdezte Godwyn kíváncsian.

– Az a címe, hogy Timothy könyve – mondta Merthin.

– Ismerem, de sose olvastam. Holott kellene. – Godwyn a többiekhez fordult. – Eleget láttunk?

Elfric és Thomas bólintott. Miközben kijöttek a tető alól, Elfric odamorogta az inasának:

– Ugye felfogod, hogy most megfosztottad magad több heti munkától? Le merném fogadni, hogy nem teszed ezt, ha a magad ura leszel.

Merthin erre nem gondolt. Igaza van a mesterének: amikor bebizonyította, hogy a boltozatzsaluzás fölösleges, magát fosztotta meg egy munkától. Ám Elfricnek akkor sincsen igaza. Tisztességtelenség szükségtelenül szóratni valakivel a pénzét, csak azért, hogy minél tovább húzhassuk a munkát. Merthin nem akart abból élni, hogy becsapja az embereket.

Lementek a csigalépcsőn a szentélybe.

– Holnap eljövök hozzád az árajánlattal – mondta Elfric a sekrestyésnek.

– Jól van.

Elfric az inasához fordult:

– Te itt maradsz, és megszámolod a köveket a mellékhajó egyik boltozatában. Utána hazajössz, és jelented az eredményt.

– Igen.

Elfric és Godwyn elment. Thomas még maradt.

– Bajba kevertelek – mondta.

– Csak segíteni próbáltál, hogy bizonyíthassak.

A szerzetes vállat vont, és belenyugvó mozdulatot tett a jobb karjával. A bal karját tíz éve levágták könyökben, miután elfertőződött a seb, amit a párharcban kapott.

Merthin alig gondolt már arra a különös erdei jelenetre – megszokta Thomast barátcsuhában, de most eszébe jutottak a fegyveresek, a bokorban lapuló gyerekek, az íj és a nyíl, az eltemetett levél. Thomas mindig emberséges volt hozzá, Merthin gyanúja szerint azért, ami azon a napon történt.

– Soha, senkinek sem szóltam arról a levélről – mondta halkan.

– Tudom – felelte Thomas. – Ha szóltál volna, már halott lennél.

A legtöbb nagyvárost a gilda – a legfontosabb polgárok szervezete – irányította. A gildába számos céh tartozott: a kőműveseké, az ácsoké, a tímároké, a takácsoké, a szabóké. Voltak ezenkívül plébániai gildák is, a helyi templomok köré szerveződött kis csoportok, amelyek a papi öltözetekre, kegytárgyakra, az özvegyek és árvák támogatására gyűjtöttek pénzt.

A püspöki városok mások voltak. Kingsbridge-et, akárcsak St. Albanst és Bury St. Edmundsot a kolostor irányította. Az övé volt majdnem minden föld a városon belül és kívül. A priorok sose engedélyezték a gilda létrehozását, ám a legnagyobb iparosok és kereskedők a Szent Adolphus plébániai gildához tartoztak. A Szent Adolphus is afféle jámbor csoportocska volt a kezdet kezdetén, amely a székesegyházra gyűjtött pénzt, ám azóta a város legfontosabb szervezete lett belőle. Szabályozta az üzleti tevékenységet, elöljárót és hat felügyelőt választott ezeknek a szabályoknak a betartatására. A céhek házában, a Guildhallban tartották a kingsbridge-i kereskedelemben kötelező mértékeket, amelyek meghatározták a gyapjúzsák súlyát, a vég szövet szélességét és a véka térfogatát. Ám a kereskedők nem ülhettek törvényt, és nem ítélkezhettek úgy, mint a szabad városokban – ezeket a jogköröket a kingsbridge-i prior magának tartotta fent.

Pünkösd délutánján a plébániai gilda lakomát adott a Guildhallban az idegenből érkezett legfontosabb vásárlók tiszteletére. Mivel a gyapjúkereskedő Edmund volt az elöljáró, Caris töltötte be a háziasszony tisztét. Merthinnek így egyedül kellett agyoncsapnia az időt.

Szerencsére Elfric meg Alice is elment a lakomára, úgyhogy zavartalan magányban üldögélhetett a konyhában, hallgathatta az esőt, és gondolkozhatott. Nem volt hideg, de azért égett egy kis főzőtűz, ami nyájas piros fénybe vonta a konyhát.

Hallotta, ahogy Griselda, Elfric lánya motoszkál az emeleten. Mutatós ház volt, bár kisebb, mint Edmundé. A földszinten csak a hall volt meg a konyha. A lépcső egy nyitott zughoz vezetett, ahol Griselda aludt. A mesternek és a feleségének ajtóval zárható szobája volt az emeleten. Merthin mindig a konyhában aludt.

Volt idő, három-négy éve, amikor Merthin olyan képzelgéssel kínozta magát éjszakánként, hogy feloson a lépcsőn, és odavackolja magát a takaró alatt Griselda meleg, pufók testéhez. Ám a lány különbnek tartotta magát nála, úgy bánt a fiúval, mint egy cseléddel, és sose bátorította.

Merthin a padon ülve nézte a tüzet, és elképzelte, milyen állványt fog ácsolni a kőműveseknek, akik újjáépítik a székesegyházban a beomlott mennyezetet. A fa drága, a hosszú fatörzsek ritkák – az erdőbirtokosok gyakran nem tudták megállni, hogy előbb adják el a fát, mielőtt igazán megnőhetne, ezért az építők igyekeztek minél jobban csökkenteni az állványzat nagyságát. Nem a földről indulva haladtak fölfelé az ácsolással, hanem a meglévő falakról lógatták le a pallót, így takarékoskodtak a deszkával.

Javában gondolkozott, amikor bejött a konyhába Griselda, és csapolt magának egy kupa sört a hordóból.

– Kérsz? – kérdezte a fiútól. Merthin elfogadta. Meglepődött a lány udvariasságán. Még jobban elcsodálkozott, amikor Griselda leült vele szemben egy zsámolyra az iváshoz.

Griselda szívszerelme, Thurstan három hete elpárolgott. Nem kétséges, hogy a lány most egyedül érzi magát, ezért van szüksége Merthin társaságára. Az ital kellemesen melegítette a fiú gyomrát, és feloldotta benne a feszültséget. Hogy ne üljön kukán, megkérdezte:

– Mi történt Thurstannal?

Griselda fölvetette a fejét, mint egy makrancos csikó.

– Megmondtam neki, hogy nem akarok feleségül menni hozzá.

– Miért nem?

– Túl fiatal hozzám.

Merthin ezt nem nagyon hitte. Thurstan tizenhét éves volt, Griselda húsz, de a kora nem tette különösebben éretté. Hihetőbb, hogy Thurstan nem volt elég előkelő. Pár éve állított be Kingsbridge-be, senki se tudja, honnan, és képzetlen kisegítőként dolgozott a különböző iparosoknál. Valószínűleg megunta Griseldát vagy Kingsbridge-et, és egyszerűen továbbállt.

– Hova ment?

– Nem tudom, és nem érdekel. Korombelihez kell feleségül mennem, akiben van felelősségérzet – talán olyasvalakihez, aki egy napon átveszi apám vállalkozását.

Merthinnek megfordult a fejében, hogy a lány ezt talán őrá érti. Az kizárt, gondolta aztán. Ekkor Griselda felállt a zsámolyról, és átült a padra a fiú mellé.

– Apám igazságtalan hozzád – mondta. – Mindig ezt gondoltam.

Merthin meghökkent.

– Hát elég sokáig tartott, hogy kimondd. Hat és fél éve élek itt.

– Nehéz nekem szembefordulnom a családommal.

– Egyáltalán miért ilyen cudar hozzám?

– Mert azt hiszed, hogy többet tudsz nála, és ezt nem tudod eltitkolni.

– Talán többet is tudok.

– Na ugye!

Merthin elnevette magát. Ez volt ottléte óta az első alkalom, hogy Griselda megnevettette.

Griselda olyan közel húzódott a padon, hogy gyapjúszoknyás combja a fiúéhoz tapadt. Merthin a combközépig érő, kopott ingét viselte az alsónadrággal, amelyet a férfiak hordtak, de a ruháján át is érezte Griselda testének melegét. Hogy jutottak idáig? Hitetlenkedve nézett a lányra. Griseldának fényes, sötét haja, barna szeme, a maga pufók módján kellemes arca és csókra álló, csinos szája volt.

– Szeretem szobából nézni, ha esik – mondta Griselda. – Olyan meghitt.

Merthin érezte, hogy izgalomba jön, és elfordult. Mit szólna Caris, ha most belépne ide? Megpróbálta elfojtani a vágyát, de attól még rosszabb lett.

Visszanézett Griseldára. A lány nedves ajka szétnyílt. Merthin felé hajolt. A fiú megcsókolta. Griselda rögtön átdugta a nyelvét a szájába. Merthin izgalmasnak találta ezt a váratlan bizalmasságot, és ugyanúgy viszonozta. Ez más volt, mint Carist csókolni…

Ez a gondolat megállította. Elrántotta magát Griseldától, és felállt.

– Mi baj? – kérdezte a lány.

Merthin nem akarta megmondani az igazságot, inkább azt felelte:

– Sose mutattad, hogy ennyire kedvelnél!

– Már mondtam, hogy az apám pártjára kellett állnom! – bosszankodott Griselda.

– Nagyon hirtelen változtál meg.

Griselda felállt, és a fiú felé indult. Merthin addig hátrált, míg a falhoz nem szorult. A lány megfogta a kezét, és a kebléhez szorította. Nagy, kerek melle volt, Merthin nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy megtapogassa.

– Csináltad már lánnyal – igazából? – kérdezte Griselda.

Merthin nem bírt szólni, csak bólintott.

– Gondoltál már rá, hogy velem csináld?

– Igen – sikerült kinyögnie.

– Most csinálhatod velem, ha akarod, amíg nincsenek itthon. Felmehetünk, és lefekhetünk az ágyamba.

– Nem.

Griselda hozzátapadt.

– A csókodtól egészen forró és síkos lettem belül.

Merthin ellökte. A lökés durvábbra sikerült, mint tervezte. Griselda megtántorodott és jól kipárnázott fenekére tottyant.

– Hagyj békén! – mondta Merthin. Nem is tudta, komolyan beszél-e, de Griselda a szaván fogta.

– Akkor menj a pokolba! – szitkozódott. Feltápászkodott, aztán feldübörgött az emeletre.

Merthin állt és lihegett. Már bánta, hogy elutasította a lányt.

Az inasok nem vonzották túlságosan a hajadonokat, akiknek nem akaródzott sokáig várni a lakodalomra. Merthin ennek ellenére több kingsbridge-i lánynak is tehette a szépet. Az egyik, Kate Brown, annyira szívelte, hogy a tavalyi nyár egyik meleg délutánján lefeküdt a fiúval a gyümölcsösben. Aztán Kate apja hirtelen meghalt, és az anyja elköltözött a családdal Portsmouthba. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor Merthin lefeküdt egy nővel. Megbolondult, hogy elutasította Griselda ajánlatát?

Győzködte magát, hogy inkább örülnie kell, mert megúszta. Griselda komisz lány, aki nem kedveli őt igazán. Büszkének kellene lennie, amiért ellenállt a kísértésnek. Nem követte az ösztönét, mint az oktalan barom, hanem férfiként döntött.

Ekkor Griselda sírni kezdett.

Nem hangosan, de azért Merthin mindent hallott. A hátsó ajtóhoz ment. A város többi házához hasonlóan Elfricéhez is tartozott egy hosszú, keskeny hátsó udvar, ahol a perváta és a szemétdomb volt. A háztulajdonosok zöme tyúkokat és disznót tartott, zöldséget termesztett, gyümölcsfát nevelt a hátsó udvaron. Elfric a deszka, a kövek, kötéltekercsek, vödrök, taligák, létrák tárolására használta. Merthin bámulta az esőben ázó udvart, de még így is hallotta Griselda hüppögését.

Úgy döntött, elmegy hazulról, és el is jutott az első ajtóig, de nem tudta kitalálni, hova menjen. Cariséknál csak Petranilla van otthon, aki nem örülne neki. Megfordult a fejében, hogy felkeresi a szüleit, de amíg ilyen állapotban van, őket bírja látni a legkevésbé. Beszélhetne az öccsével, de Ralph csak valamikor később érkezik Kingsbridge-be. Különben sem mehet el a házból köpeny nélkül – nem az eső miatt, azt nem bánta, ha elázik, hanem a dudor miatt, amely nem akart lohadni a nadrágja elején.

Megpróbált Carisra gondolni. Ő most bort szürcsöl, marhasültet és búzakenyeret eszik. Vajon melyik ruháját viseli? A legjobb köntöse rózsapiros, amelynek szögletes kivágása érvényre juttatja karcsú nyakának halványságát. Ám Griselda sírása mindegyre betolakodott a gondolataiba. Szerette volna megvigasztalni, szeretett volna elnézést kérni a goromba elutasításért, szerette volna elmagyarázni, hogy Griselda igen vonzó személy, ám ők nem egymásnak születtek.

Leült, aztán felállt. Nehéz hallgatni a női kétségbeesést. Nem gondolkozhat az állványozáson, amíg az a hang tölti be a házat. Nem maradhat, nem mehet el, nem ülhet nyugton.

Felment.

Griselda az ágyául szolgáló szalmazsákon hasalt. Szoknyája felgyűrődött párnás combján. A bőre nagyon fehér volt, és puhának látszott.

– Ne haragudj – mondta Merthin.

– Menj innen!

– Ne sírj.

– Gyűlöllek!

Merthin letérdelt, megpaskolta a hátát.

– Nem bírok ott ülni a konyhában, és hallgatni, ahogy sírsz.

Griselda a hátára henteredett, és felnézett a fiúra. Lucskosra sírta az arcát.

– Csúnya vagyok és kövér, és te gyűlölsz engem!

– Nem gyűlöllek. – Merthin megtörülgette a keze hátával a lány nedves orcáját. Griselda megragadta a csuklóját, és magához rántotta.

– Tényleg nem? Csakugyan?

– Nem, de…

Griselda megfogta a tarkóját, lehúzta magához a fiút, és megcsókolta. Merthin felnyögött, a láz még forróbban perzselte. Ledőlt Griselda mellé a szalmazsákra. Mindjárt itt hagyom, fogadkozott. Csak vigasztalgatom egy kicsit, aztán felállok és lemegyek a lépcsőn.

Griselda megfogta a kezét, behúzta a szoknyája alá, és a lába közé nyomta. Merthin érezte a rugalmas szőrt, alatta a puha bőrt, a nyirkos nyílást, és tudta, hogy neki vége. Durván tapogatta, és beledugta az ujját. Attól félt, hogy szétrobban.

– Nem bírom visszatartani – mondta.

– Gyorsan! – lihegte Griselda. Felrántotta a fiú ingét, letolta a nadrágját. Merthin ráfordult.

Minden önuralma odalett, amikor Griselda bekormányozta magába. Még vége se volt, de már elfogta a lelkifurdalás. – Jaj, ne! – Csukott szemmel, elernyedve rogyott rá a lányra. – Jaj, Istenem! – mondta. – Bár meghalhatnék!

7

Buonaventura Caroli a Guildhallban tartott lakoma másnapján, a hétfői reggelinél közölte a letaglózó hírt.

Caris némileg bágyadtan foglalta el a helyét apja házának halljában az asztalfőn. Fájt a feje, és egy kicsit émelygett. Evett egy tálka tejbe aprított kenyeret, hogy megnyugodjék a gyomra. Eszébe jutott, hogy nagyon ízlett a bor a lakomán. Csak nem vitte túlzásba az ivást? Ezen a másnaposságon élcelődnek a férfiak és a fiúk, mikor azzal dicsekszenek, mennyire bírják a szesz?

Apa és Buonaventura hideg birkasültet evett, Petranilla néni mesélt.

– Amikor tizenöt éves voltam, eljegyeztek a shiringi gróf egyik unokaöccsével – mondta. – Jó partinak tartották: az ő apja közepes rangú lovag volt, az enyém gazdag gyapjúkereskedő. Aztán a gróf és az egyetlen fia elesett Skóciában, a Loudoun Hill-i csatában. Vőlegényem, Roland örökölte a grófi címet, és felbontotta az eljegyzést. Ma is ő a gróf. Ha a csata előtt leszek Roland felesége, ma Shiring grófnéja lennék.

Pirítóst mártott a sörébe.

– Talán nem ez volt Isten akarata – vélte Buonaventura. Csontot dobott Morzsának, aki úgy vetette rá magát, mintha egy hete nem látott volna ételt, aztán apához fordult: – Barátom, valamit el kell mondanom kegyelmednek, mielőtt munkához látnánk.

Caris az itáliai hangjából érezte, hogy nem lesz jó a hír. Az apjának is ugyanez a sejtelme támadhatott, mert annyit mondott:

– Hát ez baljósan hangzik.

– Forgalmunk csökkent az utóbbi néhány évben – folytatta az itáliai. – Családom minden évben valamivel kevesebb szövetet ad el, és minden évben kevesebb gyapjút vásárolunk Angliából.

– Az üzlet már csak ilyen – mondta Edmund. – Hol fel, hol le, senki se tudja, miért.

– De most a kegyelmetek királya is beleavatkozott.

Így volt. III. Edward meglátta, mennyi pénz van a gyapjúban, és úgy döntött, hogy ennek egy része a koronát illeti. Egy font adót vetett ki minden zsák gyapjúra. A szabvány gyapjúzsák 364 fontot nyomott, és nagyjából négy font volt a vételára. Tehát a gyapjú értékének negyedét vitték el adóba, ami tekintélyes érvágás.

– Még ennél is rosszabb, hogy a király megnehezítette az angol gyapjú kivitelét – folytatta Buonaventura. – Hatalmas kenőpénzeket kellett fizetnem.

– A kiviteli tilalmat hamarosan feloldják – mondta Edmund. – A londoni gyapjús céh kereskedői már tárgyalnak a királyi tisztviselőkkel.

– Remélem, igaza lesz – felelte Buonaventura. – De a dolgok mostani állását figyelembe véve családom úgy véli, a továbbiakban nem szükséges két gyapjúvásárra járnom a kegyelmetek országában.

– Milyen igaz! – mondta Edmund. – Jöjjön hozzánk, felejtse el a shiringi vásárt!

Shiring városa kétnapi járásra esett Kingsbridge-től. Körülbelül ugyanakkora volt székesegyházzal és kolostorral és a grófsági bírósággal. A kingsbridge-ivel vetélkedve évente megtartotta a gyapjúvásárt.

– Attól félek, itt nem találok megfelelő gyapjút. Nézze kegyelmed, a kingsbridge-i vásár évről évre hanyatlik. Egyre több árus megy át Shiringba. Az ottani vásár egyszerűen jobb.

Caris elszörnyedt. Ez tönkreteheti az apját.

– Miért kedvelnék jobban az árusok Shiringot? – kérdezte.

Buonaventura vállat vont.

– Az ottani gilda vonzóvá tette a vásárt. Nincsenek hosszú sorok a városkapuk előtt; az árusok sátrakat, bódékat bérelhetnek; gyapjútőzsdét építtetett, hogy ott lehessen üzletelni, ha így esik az eső, mint most…

– Ezt mi is megtehetjük! – mondta a lány.

– Ugyan! – horkantott az apja.

– Miért nem, apa?

– Shiring szabad királyi város. Az ottani gildának hatalmában áll úgy szervezni a vásárt, hogy az a gyapjúkereskedőknek kedvezzen. Kingsbridge a kolostoré…

– Isten nagyobb dicsőségére! – vágott közbe Petranilla.

– Ahhoz kétség nem fér – mondta Edmund. – Ám a mi plébániai gildánk semmit sem tehet a kolostor jóváhagyása nélkül – a priorok pedig óvatos emberek, akik ragaszkodnak a hagyományokhoz. Az öcsém sem kivétel. A legtöbb újítási tervezetet egyszerűen visszadobják.

– Edmund – folytatta Buonaventura –, mivel családunk régi kapcsolatokat ápol kegyelmeddel, sőt már a kegyelmed apjával is, továbbra is eljártunk Kingsbridge-be; de ilyen nehéz időkben nem engedhetjük meg magunknak, hogy érzelmesek legyünk.

– Akkor hadd kérjek egy csekély szívességet ennek a régi kapcsolatnak a tiszteletére – mondta Edmund. – Még ne döntsön véglegesen. Egyelőre ne zárja le a kérdést.

Ez ügyes volt, gondolta Caris. Apja nem először ejtette ámulatba azzal, hogy milyen körmönfontan tárgyal. Nem erőszakoskodott Buonaventurával, hogy változtasson az elhatározásán, amitől Caroli még jobban megmakacsolta volna magát. Sokkal valószínűbb, hogy az itáliai hajlamos lesz függőben hagyni a kérdést. Ez semmire sem kötelezte, viszont nyitva hagyta az ajtót.

Buonaventurának valóban nehéz volt nemet mondania.

– No jó, de mi végre?

– Megpróbálok tenni valamit, hogy jobb legyen a mi vásárunk, és főleg a hidat akarom rendbe hozatni – felelte Edmund. – Ha jobb körülményeket teremtünk itt Kingsbridge-ben, mint a shiringiak, akkor továbbra is minket fognak látogatni, nemdebár?

– Természetesen!

– Akkor ezt kell tennünk. – Felállt. – Máris indulok az öcsémhez. Caris, jöjj velem. Megmutatjuk Anthonynak, mekkora sor áll a hídnál. Illetve várjunk! Fussál, Caris, keresd csak meg Merthint, az okos fiatal ácsodat! Szükségünk lehet a szakértelmére.

– Biztosan dolgozik.

– Annyit mondj a mesternek, hogy a plébániai gilda elöljárója akarja látni a fiút! – szólt Petranilla, aki büszke volt az öccse elöljáróságára, és minden lehető alkalommal szóba hozta.

Egyébként a néninek igaza volt. Elfricnek ettől el kell engednie Merthint.

– Máris megkeresem – mondta Caris.

Csuklyás köpenyt kanyarított magára, és elsietett. Még mindig esett, noha nem olyan sűrűn, mint előző nap. Elfric, mint a legtöbb tekintélyes polgár, a hídtól a kolostor kapujához vezető főutcán lakott. A széles utcát eltorlaszolták a vásárra igyekvő szekerek és emberek, akik a sáros tócsákban és az esővíz patakjaiban tocsakoltak.

Caris most is alig várta, hogy láthassa Merthint. Már akkor megtetszett neki, amikor tíz éve beállított Mindenszentek ünnepén a lőgyakorlatra a házilag barkácsolt kézívével. Okos volt és szórakoztató. Carishoz hasonlóan tudta, hogy a világ nagyobb és érdekesebb hely, mint azt a kingsbridge-i polgárok zöme egyáltalán elképzelhetné. Ám hat hónapja felfedeztek valamit, ami a barátságnál is érdekesebb.

Caris csókolt meg fiúkat Merthin előtt is, bár nem túl gyakran; egyszerűen nem látta értelmét. Merthinnel más volt a csókolózás: izgalmas és érzéki. A fiúban volt valami kajánság, ami enyhe gonoszkodásként sugárzott át a tetteibe. Caris azt is szerette, araikor megérintette az ő testét. Többet is akart – de ezt igyekezett kiverni a fejéből. A több, az házasságot jelent, és a feleség engedelmességgel tartozik a férjének, aki az ura – Caris még a gondolatot is utálta. Szerencsére egyelőre nem kellett gondolkoznia rajta, mert a fiú inasideje még nem telt le: addig még volt egy fél év.

Megérkezett Elfric házához. Alice nővére az első szoba asztalánál ült a mostohalányával, Griseldával. Mézet és kenyeret ettek. Alice megváltozott a három évben, amióta Elfric felesége lett. Mindig is rideg volt, mint Petranilla, és a férje hatására még bizalmatlanabb, sértődékenyebb és kicsinyesebb lett. Bár ma viszonylag nyájasan viselkedett.

– Ülj le, húgom! – invitálta Carist. – Friss a kenyér.

– Nem tehetem. Merthint keresem.

– Ilyen korán? – kérdezte rosszallóan Alice.

– Apa akarja látni. – Caris átvágott a konyhán, és kinézett a hátsó ajtón az udvarra. Lehangoló látványt nyújtott a pallér udvara az esőben. Elfric egyik napszámosa vizes köveket pakolt egy taligára. Merthin sehol. A lány visszament a házba.

– Valószínűleg a székesegyházban van – mondta Alice. – Ajtót csinál.

Carisnak most jutott eszébe, hogy Merthin említett valami ilyet. Az északi tornác ajtaja elkorhadt, Merthin az újat készítette.

– Szüzeket farag! – tette hozzá Griselda. Elvigyorodott, aztán újabb adag mézes kenyeret tömött a szájába.

Caris ezt is tudta. A régi ajtó faragványai Jézus példázatát ábrázolták, amelyet az Olajfák hegyén mondott el az okos és a balga szüzekről, Merthinnek ezt kellett lemásolnia. Volt valami visszataszító Griselda vigyorgásában. Mintha Carison nevetett volna, mert még szűz.

– Akkor megnézem a székesegyházban – mondta Caris. Hanyagul intett és elsietett.

Felkapaszkodott a főutcán, és belépett a templomrétre. Ahogy kerülgette az árusok pultjait, úgy rémlett neki, hogy baljós csüggedés ülepedett a piacra. Csak képzelné, mert Buonaventura ezt mondta? Nem hihető. Máig emlékszik, hogy gyermekkora gyapjúvásárai népesebbek és elevenebbek voltak. Akkor nem volt elég tágas a templomrét, a szomszédos utcákon sem lehetett mozogni az engedély nélküli pultoktól – sokszor csak apró asztalok voltak telerakva csecsebecsékkel –, a tálcás házalóktól, zsonglőröktől, jósoktól, muzsikusoktól, vándorló mendikáns barátoktól, akik vezeklésre szólították fel a bűnösöket. Caris most úgy látta, elférne még jó néhány pult a templomkertben.

– Igaza van Buonaventurának – dünnyögte. – Sorvad a vásár. – Egy kereskedő furcsán nézett rá: akkor kapott észbe, hogy magában beszél. És ez rossz szokás, mert az emberek azt hiszik róla, hogy szellemekkel diskurál. Megtanulta, hogy ne tegye, de néha megfeledkezett magáról, főleg ha nyugtalan volt.

Átkerült a székesegyház északi oldalára.

Merthin a tornácon dolgozott. A templomtornác tágas hely volt, ahol gyakran tartottak gyűléseket. Vaskos fakeret tartotta az ajtót, amelyet a fiú faragott. Mögötte még nem szerelték ki az árkádos nyílásból a régit, amely megrepedt és korhadozott. Merthin háttal állt a lánynak, így a fény az előtte levő fára hullott. Nem vette észre a jövevényt, mert a lépéseket elfojtotta az esőkopogás, így Caris néhány percig zavartalanul tanulmányozhatta.

Merthin alacsony volt, nem sokkal nőtt magasabbra a lánynál. Szíjas teste nagy, értelmes koponyát hordozott. A kés, amelyet kicsi, ügyes keze forgatott, göndör forgácsokat hasított faragás közben. Fehér bőre volt, és rengeteg, bozontos vörös haja. „Nem valami szép!”, húzta el a száját Alice, amikor Caris bevallotta, hogy szereti a fiút. Az igaz, hogy Merthin nem olyan szédületesen jóképű, mint Ralph öccse, ám Caris egyszerűen csodálatosnak tartotta szabálytalan, csalafinta, okos, nevetős arcát.

– Adjisten! – köszöntötte. Merthin ugrott egyet, Caris nevetett. – Nem jellemző rád, hogy így rémüldözz!

– Megijesztettél. – Rövid tétovázás után megcsókolta a lányt. Kissé félszegen viselkedett, de ez máskor is megesett vele, ha nagyon belemerült a munkájába.

Caris megnézte a faragványt. Öt-öt szűz volt az ajtó két felén: az okosak a menyegzőn lakomáztak, a kint rekedt balgák fejjel lefelé tartották a lámpásaikat, mutatva, hogy nincs bennük olaj. Merthin lemásolta a régi ajtó mintáját, de finom változtatásokat dolgozott bele. A szüzek sorban álltak, öt az egyik oldalon, öt a másikon, mint az árkádok a székesegyházban, de az új ajtón nem voltak egészen egyformák. Merthin egyéniséggel ruházta fel mindet. Az egyik csinos volt, a másik göndör, az egyik sírt, a másik hamiskásan kacsintott. Valóságossá tette őket, hozzájuk képest merevnek, élettelennek látszott a régi ajtón ábrázolt jelenet.

– Csodálatos! – dicsérte Caris. – Bár kíváncsi lennék, mit szólnak majd hozzá a szerzetesek.

– Thomas testvérnek tetszik – felelte Merthin.

– Hát Anthony priornak?

– Még nem látta, de nem fogja elutasítani. Nem akar majd kétszer fizetni.

Hát ez igaz, gondolta Caris. Nagybátyja ódzkodott a kockázatoktól, és a fogához verte a garast. A prior említése eszébe juttatta, miért jött.

– Apám kér, hogy találkozz vele és a priorral a hídnál.

– Mondta, hogy miért?

– Azt hiszem, arra fogja kérni Anthony, hogy építsenek egy új hidat.

Merthin egy bőrtarisznyába tette a szerszámait, gyorsan kisöpörte a tornácról a fűrészport és a faforgácsot, majd Carisszal együtt kilépett az esőbe. Keresztülmentek a vásáron, aztán lefelé indultak a főutcán a fahídhoz. Caris elmesélte, mit mondott Buonaventura a reggelizőasztalnál. A lányhoz hasonlóan Merthinnek is feltűnt, hogy a mostani vásárok már nem olyan elevenek, mint amilyenek gyerekkorában voltak.

Ennek ellenére emberek és szekerek hosszú sora várt Kingsbridge előtt a bebocsátásra. A híd innenső végénél volt egy kis bódé, ahol egy barát egy penny vámot szedett mindenkitől, aki azért igyekezett a városba, hogy eladja a portékáját. A híd olyan keskeny volt, hogy senki sem tolakodhatott előre a sorban, így tehát azoknak – többnyire kingsbridge-i lakosoknak – is várniuk kellett a sorukra, akik fel voltak mentve a fizetés alól. Ráadásul a hidat burkoló deszkák némelyike megvetemedett és eltört, ez lassú haladásra kényszerítette az átkelő szekereket. Ennek következtében a sor messze túlnyúlt az újvárosi viskókon, és beleveszett a távolban az esőbe.

Továbbá túl rövid is volt a híd. Valamikor bizonyára a szárazföldre támaszkodott a két vége, de vagy a folyó szélesedett ki, vagy, ami hihetőbb, a szekerek és az emberek annyira ledöngölték a partokat az évtizedek és évszázadok során, hogy az átkelőknek mindkét parton a sárban kellett gázolniuk.

Caris látta, hogy Merthin a híd szerkezetét tanulmányozza. Ismerte ezt a pillantását: a fiú azon gondolkozik, mi tartja állva a hidat? Sokszor rajtakapta, amikor így bámult valamire, általában a székesegyházra, de házakra, sőt élő dolgokra is, például egy virágzó galagonyabokorra vagy egy karvalyra. Ilyenkor nem mozdult, a szeme szúrósan ragyogott, mintha egy sötét helyre világítana be, hogy mi lehet ott. Caris kérdésére azt felelte, hogy a dolgok belsejét próbálja látni.

Caris most is követte a pillantását, és törte a fejét, hogy milyen képet alkothat magának a fiú a vén hídról. Ötven méter hosszú volt, a leghosszabb híd, amit a lány látott. A felépítményt tömör tölgyfa pillérek kettős sora tartotta, amelyek úgy követték egymást, mint az oszlopok a templomhajó két oldalán. Öt pár pillére volt a hídnak, a szélsők a sekélyesben elég rövidek, ám a három középső háromméternyire emelkedett ki a vízből.

Mindegyik pillér négy tölgyfa gerendából állt, amelyeket keresztkötő deszkák tartottak össze. A legenda szerint a király Anglia huszonnégy legszebb tölgyfáját ajándékozta Kingsbridge-nek a híd három középső pillérpárjához. Tetejüket párhuzamos gerendák kötötték össze. A párhuzamosak között egymást átlósan keresztező gerendák alkották a felépítményt, amelynek tetejére hosszirányban deszkákat szögeztek. A híd két oldalán rozoga fakorlát jelentette a mellvédet. Átlag kétévente valami részeg paraszt áttörte a korlátot a szekerével, és lovastul beleveszett a folyóba.

– Mit nézel? – kérdezte Caris.

– A repedéseket.

– Én egyet se látok.

– A középső pillér mindkét oldalán elhasadtak a gerendák. Ott nézd, ahol Elfric megerősítette vashevederrel.

Miután Merthin megmutatta, a lány is látta a felszögezett vaspántok alatt a repedéseket.

– Nyugtalannak tűnsz – mondta a fiúnak.

– Nem értem, miért repedtek meg a gerendák.

– Fontos ez?

– Természetesen fontos.

Ma reggel nem volt beszédes kedvében. Caris éppen meg akarta kérdezni, miért, amikor a fiú megszólalt:

– Ott jön az apád.

Caris az utca felé fordult. Furcsa pár volt együtt a két testvér: a szálas Anthony finnyásan felfogta szerzetesi köntösének alját, és óvatosan kerülgette a tócsákat. Szobalevegőtől sápadt arcára kiült a viszolygás. Edmundnak, aki korosabb létére is életerősebbnek tűnt, vörös arca, hosszú, rendetlen, szürke szakálla volt. Oda se figyelve gázolt a sárban, vonszolta a hibás lábát a latyakban, és két karral hadonászva, heves taglejtésekkel kísérte indulatos beszédét. Carist, ha úgy nézte az apját a távolból, ahogy egy idegen láthatja, mindig elöntötte a forró szeretet.

Akkor sem hagyták abba a vitatkozást, amikor a hídhoz értek.

– Nézd ezt a sort! – ordította Edmund. – Sok száz ember nem kereskedhet a vásárban, mert még nem ért oda! Hát abban biztos lehetsz, hogy ezeknek a fele ácsorgás közben talál vevőt vagy eladót, itt helyben nyélbe üti az üzletet, aztán már megy is haza, be sem dugja az orrát a városba!

– Az feketekereskedelem, amit tilt a törvény – mondta Anthony.

– Hát csak menj oda, és közöld velük, már ha átjutsz a hídon, de nem jutsz, mert túl szűk! Ide figyelj, Anthony! Ha az itáliaiak kivonulnak, a gyapjúvásár soha többé nem lesz a régi! A te gazdagságod és az enyém is a vásáron alapul – nem engedhetjük ezt!

– Nem kényszeríthetjük Buonaventurát, hogy nálunk kössön üzletet.

– De vonzóbbá tehetjük a vásárunkat a shiringinál! Most rögtön, már ezen a héten be kell jelentenünk valami jelképes erejű, nagy tervezetet, valamit, ami meggyőzi őket, hogy nem halt még meg a gyapjúvásár! Azt kell mondanunk nekik, hogy lebontjuk a régi hidat, és újat építünk, kétszer ilyen széleset! – Minden átmenet nélkül Merthinhez fordult: – Meddig tartana, legény?

Merthin meghökkent, de nyomban válaszolt:

– A fákat megtalálni, az lenne a neheze. Nagyon hosszú, jól kiszárított gerendákra lenne szükség. Aztán a cölöpöket bele kell verni a mederbe – ami veszélyes, mert rohanó vízben kell dolgozni. A többi már csak ácsmunka. Karácsonyra kész is lenne.

– Semmi sem szavatolja, hogy a Caroli család megváltoztatja az elhatározását, ha új hidat építünk – mondta Anthony.

– De megváltoztatják! – mondta Edmund erélyesen. – Én szavatolom!

– Akkor sem engedhetem meg magamnak, hogy új hidat építsek. Nincs pénzem.

– Nem engedheted meg magadnak, hogy ne építs hidat! – ordította Edmund. – Mert tönkretennéd magadat és a várost is!

– Szó sem lehet róla. Még azt sem tudom, honnan veszem a pénzt a déli mellékhajó javíttatásához.

– Akkor mit fogsz csinálni?

– Bízom Istenben.

– Akik Istenben bízva vetnek, arathatnak. De te nem vetsz! Anthony felháborodott.

– Tudom, Edmund, hogy neked nehéz megérteni ezt, de a kingsbridge-i kolostor nem kereskedelmi vállalkozás. Mi azért vagyunk itt, hogy Istent imádjuk, nem azért, hogy pénzt keressünk.

– Nem fogjátok sokáig imádni Istent, ha nem lesz mit ennetek.

– Majd megsegít a Jóisten.

Edmund vörös arca szederjesre sötétült a haragtól.

– Mikor fiú voltál, apánk vállalkozása etetett, ruházott, fizette a taníttatásodat! Amióta szerzetes vagy, ennek a városnak a polgárai és a környék parasztsága tart el a bérleti díjakkal, a dézsmával, a piaci helypénzzel, a hídvámmal és még egy tucat mindenféle járulékkal! Egész életedben csak egy pőcsik voltál a keményen dolgozó emberek hátán! És most van orcád azt mondani, hogy majd megsegít a Jóisten!

– Ez veszedelmesen közel áll a káromláshoz!

– Ne feledd, Anthony, hogy a születésed óta ismerlek! Mindig tehetséged volt a munkakerüléshez! – Edmund hangja, amely gyakran erősödött üvöltéssé, most lehalkult – Caris ebből tudta, hogy komolyan dühös. – Ha a pervátát kellett kimerni, te lefeküdtél, hogy pihent légy másnap az iskolához! Mivel atyánk téged ajándékozott Istennek, mindig a legjobbat kaptad mindenből, és egy szalmaszálat sem tettél arrébb érte. Tápláló étek, a legmelegebb szoba, a legjobb ruha – én voltam az egyetlen fiú, aki az öccse levetett gúnyáját viselte!

– És nem is engedted soha, hogy ezt elfelejtsem.

Caris már várta az alkalmat, hogy megakaszthassa a szóáradatot. Most kapott az alkalmon.

– Kell lennie valamilyen megoldásnak!

A testvérek meghökkenten néztek rá. Caris folytatta:

– Például a városiak nem építhetnék meg a hidat?

– Nevetséges beszéd! – mondta Anthony. – A város a kolostoré. A szolga nem rendezheti be az ura házát.

– De ha az engedélyedet kérnék, nem lenne okod megtagadni.

Anthony nem tiltakozott kapásból, ami biztató jel volt, ám Edmund folyamatosan a fejét rázta.

– Nem hinném, hogy rábeszélhetném őket a költségek összeadására – mondta. – Hosszú távon a híd természetesen az ő érdeküket szolgálná, de az emberek nagyon nem szívesen gondolnak a hosszú távra, ha azt várják tőlük, hogy váljanak meg a pénzüktől.

– Háhá! – mondta Anthony. – Tőlem mégis azt várod, hogy hosszú távon gondolkodjak!

– Nem az örök élet a területed? – vágott vissza Edmund. Elsősorban neked kellene messzebb látnod a jövő hét végénél. Mellesleg egy penny vámot szedhetsz mindenkitől, aki átkel a hídon. Visszakapod a pénzedet, és hasznot húzol az üzleti élet fellendüléséből.

– Ám Anthony bácsi lelki vezető, és úgy érzi, hogy ez nem az ő dolga – mondta Caris.

– Csakhogy az övé a város! – tiltakozott apa. – Ő az egyetlen, aki megteheti! – Ráeszmélt, hogy a lánya nem ellenkezne vele ok nélkül. Kutató pillantást vetett rá. – Mit forgatsz a fejedben?

– Mi lenne, ha a városiak megépítenék a hidat, és utána a vámból fizetnénk meg őket?

Edmund tiltakozásra nyitotta a száját, de semmi sem jutott eszébe.

Caris a nagybátyjára nézett.

– A kolostor új korában ez a híd volt minden jövedelmünk – felelte Anthony. – Erről nem mondhatok le.

– De gondold el, mit keresnél rajta, ha a gyapjúvásár és a hetipiac kezdené visszanyerni a régi nagyságát! Nemcsak a hídvámon, de a helypénzen, az összes piaci üzletkötésből levett százalékon, és a székesegyháznak szóló ajándékokon is!

– És azon mit nyernél, amit ti adtok el! – csatlakozott Edmund. – Gyapjúban, gabonában, bőrben, könyvekben, szentek szobraiban…

– Ezt te tervelted ki, ugye? – kérdezte Anthony, és vádlón rászögezte az ujját a bátyjára. – A legénynek is, a lányodnak is te adtad a szájába, mit mondjon. A fiúnak magától sose jutna eszébe ilyen fondorlat, Caris pedig csak egy fehérszemély. Minden egyes szón felismerem a te észjárásodat. Ez az egész összeesküvés arra irányult, hogy kiforgassatok a hídvámból. De nem sikerült! Hála Istennek, nem vagyok ennyire ostoba! – Megfordult, elcaplatott a sárban.

– Nem tudom, miként nemzhetett atyánk valakit, akinek ilyen kevés esze van – mondta Edmund. Ő is eltrappolt. Caris a fiúhoz fordult.

– Na! Hát neked mi erről a véleményed?

– Nem tudom. – Merthin elfordította a tekintetét. – Vissza kell mennem dolgozni. – Elsietett, meg sem csókolta a lányt.

– Nahát! – mondta Caris, amikor Merthin már nem hallhatta. – Ebbe meg mi ütött?

8

Shiring grófja a gyapjúvásár hetének keddjén érkezett Kingsbridge-be két fiával, számos családtagjával, lovagokból és fegyvernökökből álló kíséretével. Előőrse megtisztította számára a hidat, amelyen egy óra hosszat tilos volt átkelni, nehogy a grófnak méltatlan módon a közemberekkel együtt kelljen várakoznia. A család vörös-fekete színeibe öltözött kíséret lobogó zászlókkal cuppogott be a városba, lovaik sáros vízzel fröcskölték össze a polgárokat. Roland grófra rámosolygott a szerencse az utóbbi tíz évben – Izabella királyné, majd később fia, III. Edward uralma alatt –, és ő, gazdag és hatalmas emberek elterjedt szokása szerint, akarta is, hogy ezt tudják róla.

Kíséretében volt Ralph is, Sir Gerald fia, Merthin öccse. Amikor Merthint beadták inasnak Elfric apjához, Ralph a grófi udvarhoz került fegyvernöknek, ahol nagyon boldog élete lett. Jókat ehetett, szép ruhákat kapott, megtanult lovagolni és vívni, az ideje nagy részét vadászattal, sporttal és játékkal töltötte. Hat és fél éve senki se akarta, hogy olvasson vagy írjon. Miközben a gróf mögött lovagolt a gyapjúvásár összezsúfolt pultjai, az irigykedő és riadt arcok között, szánta a kereskedőket és a kofákat, akiknek a sárban kell gürcölniük fillérekért.

A prior házánál, a székesegyháztól északra a gróf leszállt a lóról. Richard, a fiatalabb fia, Kingsbridge püspöke követte a példáját. Elvileg az ő temploma lett volna a katedrális, de a püspöki palota Shiringban, a Kingsbridge-től kétnapi járásra levő grófsági székvárosban volt. Ez jól jött a püspöknek, aki legalább annyit foglalkozott politikai, mint vallási kérdésekkel, és jól jött a szerzeteseknek, akik nem örültek volna, ha túl közelről szemmel tartják őket.

Richard még csak huszonnyolc esztendős volt, ám az apja elszánt szövetségese volt a királynak, és ez többet számított a kornál.

A kíséret többi része a templomrét nyugati végéhez lovagolt. A gróf idősebbik fia, William, Caster ura utasította a fegyvernököket, hogy kössék be a lovakat az istállóba. Fél tucat lovag az ispotályba indult. Ralph sietett, hogy lesegíthesse a lováról William feleségét, Lady Philippát, a hosszú lábú, duzzadó mellű, magas szépasszonyt, akiért reménytelen szerelemmel égett.

Miután a lovak a helyükre kerültek, Ralph elindult meglátogatni a szüleit. Anyja és apja ingyen lakott egy kis házban a folyónál a város délnyugati negyedében, amelyet bebüdösítettek a tímárműhelyek. Bénító szégyenkezés fogta el a vörös-fekete öltözetű Ralphet, ahogy közeledett a házhoz. Örült, hogy Lady Philippa nem láthatja szüleinek méltatlan körülményeit.

Egy éve nem találkozott velük, és ez az idő mintha megöregítette volna őket. Anyja hajába sok szürke keveredett, apjának látása megromlott. A szerzetesek almaborával kínálták és a szamócával, amit anya szedett az erdődben. Apa megcsodálta a ruháját.

– Lovaggá ütött már a gróf? – kérdezte mohón.

Minden fegyvernöknek a lovagság volt a vágya, de Ralph még a többieknél is hevesebben törekedett rá. Apja sose tette túl magát a tíz évvel ezelőtti megaláztatáson, amikor a kolostor kegydíjasává kellett süllyednie. Ralph szívét azon a napon mintha nyílvessző fúrta volna át, és a fájdalom akkor múlhat csak el, amikor visszaszerezi a család becsületét. Csakhogy nem minden fegyvernökből lett lovag. Apa mégis úgy beszélt róla, mintha Ralphnél kizárólag idő kérdése volna.

– Még nem – mondta Ralph. – De valószínű, hogy hamarosan megyünk háborúba a franciák ellen, és ott lehetőségem lesz bizonyítani. – Félvállról beszélt, nem akarta mutatni, mennyire éhezik rá, hogy kitüntethesse magát a közelgő csatában.

– Miért akarnak örökösen háborúzni a királyok? – kérdezte anya viszolyogva.

Apa nevetett.

– Arra valók a férfiak!

– Nem, nem arra! – csattant fel anya. – Mikor megszültem Ralphet kínok és keservek közepette, nem arra hoztam a világra, hogy egy francia kard nyakazza le, vagy egy számszeríj lövedéke üsse át a szívét!

Apa legyintett.

– Miért mondod, hogy háború lesz? – kérdezte a fiától.

– Fülöp francia király elfoglalta Gascogne-t.

– Ah! Azt nem tűrhetjük!

Emberöltők óta az angol királyok uralkodtak Gascogne nyugatfrancia tartományban. Kiváltságokat adtak a bordeaux-i és a bayonne-i kereskedőknek, akik több üzletet kötöttek Londonban, mint Párizsban. Ennek ellenére mindig volt valami baj.

– Edward király követeket küldött Flandriába, mert szövetségeseket keres – mondta Ralph.

– A szövetségeseknek pénzre lehet szükségük.

– Azért jött Roland gróf Kingsbridge-be. A király kölcsönt akar kérni a gyapjúkereskedőktől.

– Mennyit?

– Kétszázezer fontot emlegetnek országos szinten. Le lehetne vonni a gyapjúadóból.

– A király vigyázhatna, hogy ne adóztassa halálra a gyapjúkereskedőket – mondta anya fagyosan.

– A kereskedőknek rengeteg pénzük van! – ellenkezett apa. – Nézd csak meg a drága ruhájukat! – Keserű volt a hangja. Ralph észrevette, hogy a vászoninge kopott, és ócska cipőt visel. – Különben is ők akarják, hogy védjük meg a kereskedelmüket a francia tengerészettől! – Tavaly francia hajók portyáztak Anglia déli partja előtt, kirabolták a kikötőket, és felgyújtották a hajókat.

– A franciák támadnak minket, mi pedig támadjuk a franciákat – összegezte anya. – Mi értelme?

– Az asszonyok nem értik az ilyet – felelte a férje.

– Ez az igazság – mondta csípősen anya.

Ralph másra terelte a beszélgetést.

– Hogy van a bátyám?

– Ügyes iparos – mondta az apja, Ralph szerint olyan hangon, mint egy lókupec, amikor elegáns paripaként akarja rásózni a vakarcs pónit egy asszonyra.

– Bele van habarodva Edmund gyapjúkereskedő lányába – mondta anya.

– Carisba? – mosolygott Ralph. – Mindig tetszett neki. Sokat játszottunk együtt gyerekkorunkban. Erőszakos kis macska volt, de Merthin sose haragudott érte. Feleségül veszi?

– Gondolom – felelte anya. – Mihelyt letelik a tanulóideje.

– Nem fog unatkozni. – Ralph felállt. – Szerintetek hol lehet most?

– A székesegyház északi tornácán dolgozik – mondta apa. – Bár lehet, hogy éppen ebédel.

– Megkeresem. – Ralph megcsókolta őket, aztán elment.

Visszatért a kolostorhoz, és őgyelegni kezdett a vásárban. Az eső elállt, a pocsolyák csillogtak, az árusok vizes pokrócai gőzölögtek az elő-előbújó naptól. Ralph egy ismerős arcélt látott, amitől elakadt a szívverése. Lady Philippáé volt az egyenes orr és a határozott állkapocs. A lady idősebb volt Ralphnél, a fiú huszonötnek gondolta. Egy pultnál állva nézegette az itáliai selymeket. Ralph nem győzött betelni a látvánnyal, ahogy a könnyű nyári ruha kirajzolja az asszony csípőjének buja ívét. A fegyvernök szükségtelen szertartásossággal meghajolt.

Philippa felnézett, és hanyagul bólintott.

– Gyönyörű kelmék – mondta Ralph, mert csevegni szeretett volna.

– Igen.

Abban a percben feltűnt egy sárgarépavörös, bozontos üstökű, apró alak. Merthin volt az, Ralph megörült.

– Ez az én bátyám – mondta Lady Philippának.

– A halványzöldet vásárolja! – tanácsolta kéretlenül Merthin. – Szépen illene a szeméhez!

Ralph megrándult. Merthinnek nem lett volna szabad ennyire bizalmas hangot használnia.

Ám Lady Philippa mintha nem is haragudott volna túlságosan. Igaz, hogy azt felelte némileg pirongató hangon: – Ha egy nebuló véleményére lesz szükségem, megkérdezem a fiamat –, de közben úgy mosolygott Merthinre, hogy az szinte már kacér volt.

– A hölgy Lady Philippa, te szamár! – vágott közbe Ralph. – Úrnőm, bocsánatot kérek a bátyám viselkedése miatt.

– Hogy hívják?

– Merthin Fitzgerald vagyok, kegyelmességed szolgája minden alkalomra, ha nem tud selymet választani.

Ralph karon fogta a bátyját, és arrébb vonszolta, mielőtt valami újabb ripőkségre vetemedhetett volna.

– Nem tudom, hogy csinálod ezt! – mondta egyszerre ingerülten és csodálattal. – Szépen illene a szeméhez! Ha én mondok neki ilyet, megkorbácsoltatott volna érte! – Ezzel túlzott, bár Philippa kétségtelenül haraggal válaszolt a szemtelenségre. Ralph nem tudta, nevessen-e vagy dühöngjön, amiért úrnője ilyen elnéző volt Merthinhez.

– Hát ez vagyok én! – mondta Merthin. – Minden nő álma!

Ralph keserűséget vélt hallani a hangjában.

– Valami baj van? – kérdezte. – Hogy van Caris?

– Nagy szamárságot csináltam – felelte Merthin. – Majd később elmondom. Nézzünk körül, amíg süt a nap.

Ralph felfigyelt egy pultra, amelynél egy kenderszőke hajú szerzetes árult sajtot. – Ezt figyeld meg! – szólt oda Merthinnek. A pulthoz lépett, megszólította a barátot: – Hát ez nagyon finomnak látszik, testvér! Honnan van?

– Az Erdei Szent János-kolostorban készítjük. Csekély filiáléja a kingsbridge-i priorátusnak. Én vagyok ott a prior: a nevem Fehérhajú Saul.

– Már attól megéhezem, ha ránézek! Bár vehetnék belőle, de a fegyvernökök egy batkát sem kapnak a gróftól.

A barát lekanyarított egy szeletet a sajtkorongból, és Ralphnek adta.

– Akkor kapsz egy kicsit ingyen, Jézus nevében – mondta.

– Köszönöm, Saul testvér!

Ahogy eljöttek, Ralph rávigyorgott a bátyjára.

– Láttad: olyan könnyen ment, mint egy almát elvenni egy gyerektől!

– És körülbelül annyira volt dicséretes – mondta Merthin.

– De hogy micsoda szamár ez! Osztogatja a sajátját mindenkinek, aki előad egy kellően szívszaggató mesét!

– Vélhetőleg inkább akar szamárnak látszani, mint megtagadni az ételt egy éhes embertől.

– Kicsit furcsa vagy ma. Hogyhogy neked szabad pimaszkodni egy nemes dámával, de én nem beszélhetek rá egy buta barátot, hogy ingyen adjon egy kis sajtot?

Meglepetésére Merthin szélesen elvigyorodott.

– Úgy, mint fiúkorunkban, igaz?

– Pontosan! – Ralph ismét nem tudta, haragudjon-e vagy nevessen. Mielőtt dönthetett volna, odajött egy csinos, vékony hajadon, aki tojást hozott lapos kosárban. Ralph elképzelte a mellét a háziszőttes ruha alatt, ami ugyanolyan kerek és halvány lehet, mint a tojások. Rámosolygott a lányra.

– Mennyi? – kérdezte, holott nem is volt szüksége tojásra.

– Egy penny egy tucat.

– És jó?

A lány egy közeli pultra mutatott.

– Azok a tyúkok tojták.

– No és egészséges kakas pitélte-e meg azokat a tyúkokat? – Ralph látta, hogy öccse a szemét forgatva nyugtázza ezt a szellemességet. Ám a lány belement a játékba.

– Igen, uram! – felelte mosolyogva.

– Igazán szerencsés tyúkok, mi?

– Nem tudom.

– Persze hogy nem. Egy hajadon keveset tud az ilyen dolgokról.

Ralph szemügyre vette a lányt. Szőke, fitos teremtés volt, olyan tizennyolc év körüli.

A lány a szempilláit rebegtette: – Ne bámuljon így rám az uraság!

– Tehát a neved Annet! – mondta Ralph.

Ugyanis a mögöttük levő pultnál elkiáltotta magát egy parasztember, vélhetőleg a lány apja: – Annet! Gyere ide!

Annet elengedte a füle mellett.

– Ki az apád? – kérdezte Ralph.

– A wigleigh-i Perkin.

– Csakugyan? Az én Stephen barátom Wigleigh ura. No és jól bánik-e veletek Stephen?

– Lord Stephen igazságos és irgalmas – felelte Annet kötelességtudóan.

Perkin ismét kurjantott:

– Gyere már ide, Annet! Szükségünk van rád!

Ralph tudta, hogy Perkin miért próbálja eltávolítani az ő közeléből a lányát. Cseppet sem bánná, ha egy fegyvernök venné feleségül; Annet eggyel följebb léphetne a társadalmi ranglétrán. Ám attól félt, hogy Ralph csak a kedvét akarja tölteni a lánnyal, és utána eldobná. Amiben igaza is volt.

– Ne menj még, wigleigh-i Annet! – kérte Ralph.

– Addig nem, amíg uraságod meg nem veszi, amit kínálok!

– Na, zsák a foltját – morogta mellettük Merthin.

– Ugyan tedd már le a tojásaidat, és gyere velem! – hívta Ralph. – Sétálnánk egyet a parton! – A folyó és a kolostor fala között húzódott egy széles, bokros sáv, amelyet ebben az évszakban elborított a vadvirág. Az enyelgő párok hagyományos helye volt.

Ám Annet nem volt ilyen könnyen kapható.

– Apám nem örülne! – mondta.

– Miatta ne aggódj! – Ugyan mit tehet egy paraszt egy fegyvernökkel szemben, főleg ha az a fegyvernök egy nagyúr színeit viseli? A grófot sértené meg, ha kezet emelne valamelyik szolgájára. Megpróbálhatja lebeszélni a lányát, de kockázatos lenne, ha erővel akarná visszatartani.

Ám valaki más sietett Perkin segítségére.

– Adjisten, Annet, nincsen semmi baj? – kérdezte egy fiatal hang.

Ralph a jövevény felé fordult, aki tizenhat körül járhatott, de nagy kezű, vállas alak volt, majdnem olyan magas, mint a fegyvernök, az arca pedig olyan lélegzetelállítóan tökéletes szépségű, mintha a székesegyház egyik szobrásza faragta volna. Dús, homokszőke haja volt, az arcán ugyanolyan színű legénytoll pelyhedzett.

– Te meg ki az ördög vagy? – kérdezte Ralph.

– Wigleigh-i Wulfric, uram! – felelte a fiú tisztelettel, de félelem nélkül, majd Annethez fordult: – Azért jöttem, hogy segítsek tojást árulni.

Ralph és Annet közé ékelte széles vállát: tartása védte a lányt, és kizárta kettősükből a fegyvernököt. Némileg szemtelen viselkedés volt, Ralphnek forrni kezdett az epéje.

– Tágulj innen, wigleigh-i Wulfric! – mondta. – Senki sem hívott ide.

Wulfric újból feléje fordult.

– Ez a lány a mátkám, uram – válaszolta egykedvűen, ugyanolyan tisztelettel és ugyanolyan bátran.

– Így van, uram! – szólt közbe Perkin. – Meg fognak esküdni!

– Ne emlegesd nekem a paraszti szokásaitokat! – mondta Ralph megvetően. – Az sem érdekel, ha az ökörhöz megy feleségül! – Bőszítette, hogy nála alább való emberek így beszélhessenek hozzá. Ezek nem mondhatják meg neki, hogy mit tegyen.

Merthin közbeavatkozott.

– Gyerünk innen, Ralph! – mondta. – Éhes vagyok, és Betty sütőné húsos lepényt árul.

– Lepényt? – kérdezte Ralph. – Engem jobban érdekel a tojás. – Elvett a kosárból egy tojást, sokat sejtető mozdulattal fogdosta, aztán visszatette, és megérintette Annet bal mellét. Kemény volt és tojásdad.

– Mit mivel kegyelmed? – méltatlankodott Annet, de nem húzódott el.

Ralph gyengéden, élvezettel megszorította a mellét.

– Gusztálom az árut!

– Vegye le rólam a kezét!

– Csak egy perc.

Wulfric ellökte.

A meghökkent Ralph nem számított rá, hogy egy paraszt megtámadhatja. Visszatántorodott, megbotlott, hangos puffanással elesett. Hallotta, hogy valaki nevet. Meghökkenése átcsapott megalázottságba. Mire felpattant, már tajtékzott dühében.

Nem volt nála a kardja, ám egy hosszú tőr lógott az övén. Csakhogy méltatlan dolog lenne fegyverrel menni egy fegyvertelen parasztra: elveszíthetné a gróf lovagjainak és a többi fegyvernöknek a megbecsülését. Ököllel kell megbüntetnie Wulfricot.

– Véletlen volt, uram! – hadarta a pultja mögül kilépő Perkin. – Nem akarta a legény, borzasztóan megbánta, biztosíthatom kegyelmedet.

Viszont a lánya egy cseppet sem ijedt meg.

– Fiúk, fiúk! – mondta gunyoros korholással, de láthatólag tetszett neki a fordulat.

Ralph nem vett tudomást róluk. Egyet lépett Wulfric felé, fölemelte a jobb öklét, és amikor Wulfric az arca elé emelte a két karját, hogy védekezzen az ütés ellen, Ralph a bal öklével vágta hasba.

Nem volt olyan puha, mint várta. Wulfric mégis előregörnyedt, két kezével a gyomrához kapott. Ralph teljes erejéből beleöklözött a fájdalomtól eltorzult arcba. A járomcsontját találta, amitől megfájdult a keze, de ujjongott a lelke.

Elképedésére Wulfric visszaütött.

A parasztfiú ahelyett, hogy elterült volna, és a földön fetrengve várta volna a rúgásokat, jobb ököllel válaszolt, beleadva az ütésbe hatalmas vállának minden erejét. Ralph orra valósággal felrobbant, és vért fecskendett. A fegyvernök elbődült a fájdalomtól.

Wulfric hátrált, láthatólag most eszmélt rá, milyen szörnyűséget művelt. Tenyerét előretartva leengedte a két karját.

Elkésett a megbánással. Ralph egyszerre két ököllel csépelte az arcát és a testét, Wulfric erőtlenül próbált védekezni, de csak a fejét horgasztotta le, és a karjával igyekezett takarni magát. Ralph, míg ütötte-verte, kissé még csodálkozott is, hogyhogy nem szalad el. Úgy vélte, hogy a paraszt inkább most akarja elszenvedni a büntetést, mint hogy később kelljen kiállnia valami sokkal rosszabbat. Volt benne kurázsi, de ez csak még jobban felszította Ralph haragját. Egyre keményebben kalapálta, és a verés egyszerre volt dühítő és mámorító.

Merthin közbe akart avatkozni.

– Elég már, a Krisztus szerelmére! – mondta. Megfogta az öccse vállát, de Ralph lerázta magáról.

Wulfric karja lehanyatlott. Szép arca vérben úszott, szeme bedagadt. Részegen dülöngélt, aztán összeesett. Ralph rugdosni kezdte. Akkor megjelent egy bőrnadrágos, nagydarab ember, és parancsolóan rászólt:

– Ejnye no, ifjú Ralph! Meg ne gyilkold a fiút!

Ralph felismerte John városkapitányt.

– Ő támadott meg engem! – háborgott.

– De most már nem támad, nemde, uram? A földre került, a szeme csukva. – John a fegyvernök elé állt. – Nekem nincs rá szükségem, hogy a halottkém vizsgálódjon itt.

Wulfricot körülállták az emberek: Perkin, az izgalomtól rózsás Annet, a szájtátók, sőt odament még Lady Philippa is.

Ralph mámora elpárolgott. Iszonyúan fájt az orra, csak a száján keresztül kapott levegőt, a nyála vérízű volt.

– Az az állat orrba vágott! – mondta igencsak takonykóros hangon.

– Akkor meg kell büntetni – szögezte le John.

Odajött két ember, akik hasonlítottak Wulfricra. Ralph a parasztkölyök apjának és testvérének nézte őket. Felsegítették Wulfricot, és közben dühösen méregették Ralphet.

– A fegyvernök ütött elsőnek! – szólalt meg a ravasz képű, kövér Perkin. Ralph felháborodott.

– A paraszt szántszándékkal meglökött!

– A fegyvernök megsértette Wulfric mátkáját.

– Akármit mondott is a fegyvernök, Wulfricnak lehetett volna annyi esze, hogy nem emel kezet Roland gróf egyik szolgájára – mondta a városkapitány. – Úgy vélem, ezek után a gróf elvárja, hogy keményen megbüntessék.

– John városkapitány, van talán valami új törvény, amely szerint egy libériás ember mindent megtehet? – kérdezte Wulfric apja.

Az összeverődött kis csoport egyetértően dünnyögött. Az ifjú fegyvernökök sok bajt okoztak, de mert valamelyik bárónak a színeit viselték, gyakran megúszták a büntetést, ami mélyen sértette a törvénytisztelő iparosokat és parasztokat.

Lady Philippa közbelépett: – A gróf menye vagyok, és mindent láttam – mondta. Mély, dallamos hangja volt, de az előkelők tekintélyével beszélt. Ralph arra számított, hogy az ő pártját fogja, ám rémületére Lady Philippa így folytatta: – Fájdalom, de meg kell mondanom, hogy Ralph hibája volt az egész. A legbotrányosabb módon tapogatta a lányt.

– Köszönöm, úrnőm! – mondta tisztelettel John városkapitány. Halkabban folytatta: – De azt hiszem, a gróf ennek ellenére ragaszkodhat hozzá, hogy a parasztlegény ne ússza meg büntetlenül.

Philippa tűnődve bólogatott.

– Nem szeretnénk, ha elhúzódó pör lenne belőle. Csukja kegyelmed huszonnégy órára kalodába a fiút. Az ő korában semmi baja nem lesz tőle, de mindenki látni fogja, hogy igazság tétetett. A gróf be fogja érni ennyivel – magam felelek érte.

John tétovázott. Ralph látta rajta, hogy a városkapitány nem szívesen fogad el parancsot mástól, mint urától, a kingsbridge-i priortól. Ám Philippa döntése minden érdekeltnek megelégedésére szolgál. Ralph ugyan jobban szerette volna látni, hogy Wulfricot megkorbácsolják, de kezdte gyanítani, hogy nem szerzett hősi babérokat az összecsapásban, és csak a szégyent hozná magára, ha követelné a kemény büntetést.

– Jól van, Lady Philippa – felelte John rövid habozás után. – Ha kegyelmességed hajlandó vállalni a felelősséget.

– Hajlandó vagyok.

– Helyes. – John karon fogta Wulfricot, és elvezette. A legény gyorsan magához tért, már simán megállt a lábán. Családja követte őket. Talán majd visznek neki ételt-italt, és vigyáznak, nehogy megdobálják.

– Na, hogy vagy? – kérdezte Merthin az öccsétől.

Ralph úgy érezte, hogy az orra akkorára dagadt, mint egy felfújt hólyag. Szeme előtt összefolyt a világ, beszéde nyálkás tutulássá torzult, és rémesen szenvedett.

– Jól vagyok! – mondta. – Sose voltam jobban!

– Mutassuk meg egy szerzetesnek az orrodat!

– Nem! – Ralph nem félt a harctól, de utálta azt, amit a doktorok csináltak, az érvágást, köpölyözést, kelések felvágását. – Csak egy palack jó erős borra van szükségem! Vezess a legközelebbi kocsmába!

– Jól van – felelte Merthin, de nem mozdult. Furcsán nézett az öccsére.

– Mi bajod? – kérdezte Ralph.

– Te mindig ugyanaz maradsz, mi?

Ralph vállalt vont.

– Ki az, aki nem?

9

Godwynt lenyűgözte Timothy könyve. A kingsbridge-i kolostor történetét mesélte el, és sok más históriához hasonlóan ez is azzal kezdte, amikor Isten megteremtette a mennyet és a földet. Ám jóval többet foglalkozott Philip priorságával, kétszáz éve akkor épült a székesegyház. A mai szerzetesek úgy tekintettek arra az időre, mint az aranykorra. A szerző, Timothy testvér azt írta, hogy a legendás Philip vasfegyelmet tartott, és érző szívű ember volt. Godwyn nem értette, hogy egyeztethette össze a kettőt.

A gyapjúvásár szerdáján, abban az órában, amelyet a tanulásra jelöltek ki a sexta előtt, Godwyn a bibliotékában ült egy magas zsámolyon a pulpitusnál, maga előtt a kinyitott könyvvel. Ez volt a kedvenc helye a kolostorban, a magas ablakokkal megvilágított, tágas szoba, ahol majdnem száz könyvet rejtett a zárt szekrény. Általában csend uralkodott benne, de ma behallatszott a székesegyház átellenes oldaláról a vásár fojtott zúgása. Ezer ember adott-vett, alkudozott és veszekedett, kiáltva hirdette a portékáját, ordítva szurkolt a kakasviadalnál és a medveheccnél.

A könyv hátulján más szerzők követték a székesegyház építőinek leszármazását a mai napig. Godwyn örömmel – és őszinte meglepetéssel – látta, hogy anyjának elmélete helyes: Petranilla, a főpallér lányának, Marthának révén, valóban Tom építőmestertől származott. Vajon milyen tulajdonságokat örököltek tőle? Egy pallérnak vélhetőleg szüksége van agyafúrtságra; Godwyn nagyapjából és Edmund nagybátyjából bizonyosan nem hiányzott ez a tulajdonság. Caris unokahúgában ugyancsak mutatkozik ez a furfangos értelem. Talán Tomnak is olyan aranypettyes zöld szeme volt, mint az egész családnak!

Olvasott Tom főpallér mostohafiáról, Jackről, a székesegyház építészéről is. Ez a Jack vette feleségül Lady Alienát, és nemzette a shiringi grófok dinasztiáját. Ő volt az őse Caris szívszerelmének, Merthin Fitzgeraldnak. Logikus: az ifjú Merthin páratlanul tehetséges ács. Timothy könyvemegemlítette még Jack vörös haját is, amelyet Sir Gerald és Merthin örökölt, de Ralph már nem.

Godwynt leginkább az a fejezet érdekelte, amely a nőkről szólt. Philip prior idejében nem volt apácazárda Kingsbridge-ben. Asszonyoknak szigorúan tilos volt belépni a kolostorba. Philipre hivatkozva a szerző azt írta, hogy szerzetes, a saját lelki nyugalma érdekében, lehetőleg sose nézzen asszonyra. Philip helytelenítette a monostor-zárda együtteseket, mondván, hogy a közös épülethasználat előnyei messze nem érnek fel a Kísértőnek nyújtott lehetőségekkel. Ha közösen használják a szerzetházat, tette hozzá Philip, a barátokat és az apácákat a lehető legszigorúbban el kell különíteni.

Godwyn megborzongott az izgalomtól, amikor azt olvasta, hogy a kétségbevonhatatlan tekintély is az ő véleményét igazolja. Oxfordban örült, hogy a Kingsbridge College-ban kizárólag férfitársaságban lehet. Az egyetemi tanárok férfiak voltak, és azok voltak a diákok is, az utolsó szálig. Godwyn teljes hét évig alig szólt asszonyhoz, és ha a városban járva-kelve lesütötte a szemét, még csak nem is kellett rájuk nézni. Miután hazatért a kolostorba, zavarta, hogy olyan gyakran kell apácákat látnia. Noha a zárdának saját kerengői, refektóriuma, konyhája, egyéb épületei voltak, Godwyn folyton összefutott velük a templomban, az ispotályban és más közös területeken. Most is itt volt alig pár méterre egy Mair nevű, szép fiatal novícia, aki egy gyógyfüvekről szóló, képes traktátust tanulmányozott. De még rosszabb volt városi lányokkal találkozni, akik testhez simuló ruhát viseltek, hajukat csábos frizurába fésülték, és hanyagul riszáltak nap mint nap a kolostorban, mert vagy élelmiszert hoztak a konyhára, vagy beteget látogattak az ispotályban.

A kolostor kétségkívül engedett Philip szigorú elveiből, gondolta Godwyn. Újabb példa a lazaságra, amely eluralkodott nagybátyjának, Anthonynak priorsága alatt. De talán ő tudna tenni ellene.

Sextára harangoztak, Godwyn becsukta a könyvet, Mair novícia ugyancsak. Közben rámosolygott Godwynra bájosan ívelő, piros szájával. A szerzetes elfordította a tekintetét, és kisietett a könyvtárból.

Az idő javult, két átfutó eső között ki-kisütött a nap. A templom színes üvegablakai hol felragyogtak, hol elhomályosodtak, amikor felhőfoltok vitorláztak át az égen. Hasonlóan nyugtalan volt Godwyn elméje is. Nem tudott imádkozni, mert azon töprengett, miként használhatná Timothy könyvét a leghatékonyabban a kolostor megújításához. Úgy döntött, hogy a káptalani gyűlésen szóba hozza a kérdést.

Megfigyelte, hogy a pallérok gyorsan haladnak a vasárnapi omlás helyreállításával. A törmeléket eltakarították, az építési területet elkerítették kötéllel. Vékony, könnyű kövek tornya magasodott a kereszthajóban. Az emberek nem hagyták abba a munkát, amikor a szerzetesek rázendítettek – olyan sok szertartás esett egy hétköznapra, ez komoly késedelmet okozott volna a javításban. Merthin Fitzgerald, aki ideiglenesen felfüggesztette az ajtó faragását, a déli hajóban készített valami bonyolult pókhálót kötelekből, ágakból és deszkákból a kőműveseknek, akik majd a boltívet építik újjá. Thomas Langley, akinek a pallérok ellenőrzése volt a feladata, a déli kereszthajóban állt Elfrickel, és a leszakadt boltívre mutatott a fél kezével. Vélhetőleg Merthin munkájáról beszélgettek.

Thomas rátermett matriculariusnak bizonyult: határozott volt, nem tűrte a lazaságot. Ha egy reggelen nem jöttek a kőművesek – elég gyakori bosszúság volt –, Thomas fogta magát, megkereste őket, és magyarázatot követelt. Hibájául legföljebb a túlzott függetlenséget lehetett felróni: ritkán jelentette, hogy haladnak, nem kérte ki Godwyn véleményét, inkább úgy dolgozott, mint aki a maga ura, nem pedig Godwyn alárendeltje. Godwynnak volt egy olyan kellemetlen gyanúja, hogy Thomas kételkedik az ő képességeiben. Godwyn fiatalabb volt, de nem sokkal: ő harmincegy volt, Thomas harmincnégy. Talán olyanokat gondolt, hogy Anthony a nővére nyaggatására léptette elő Godwynt. Egyébként sose mutatta, hogy neheztelne; épp csak a maga feje után ment.

Godwyn gépiesen dünnyögte a reszponzóriumokat, és közben figyelt. Thomas és Elfric beszélgetése félbeszakadt, mert hosszú lépésekkel besietett a templomba Lord William, Caster ura. Fekete szakállú, szálas alakja nagyon hasonlított az apjáéra, a modora is ugyanolyan rideg volt, bár azt mesélték róla, hogy a felesége, Philippa néha képes meglágyítani. Odament Thomashoz, és intett Elfricnek, hogy tűnjön el. Thomas a lordhoz fordult, és volt valami a tartásában, ami arra emlékeztette Godwynt, hogy lovag volt valamikor, és attól a kard vágta sebtől vérezve érkezett a kolostorba, amely miatt később könyöktől le kellett vágni a bal karját.

Godwyn nagyon szerette volna hallani, mit mond Lord William, miközben támadóan előredől, és haragosan döföl a mutatóujjával. Thomas cseppet sem ijedt meg, és hasonló indulatossággal válaszolt. Godwynnak hirtelen eszébe jutott, hogy ugyanilyen ingerlékeny harciassággal beszélt tíz éve is azon a napon, amelyen betoppant. William öccsével, Richarddal vitatkozott így, aki akkor pap volt, ma meg már Kingsbridge püspöke. Lehet, hogy csak a képzelete játszott vele, de Godwyn úgy gyanította, ma is ugyanarról disputálnak. Mi lehet az? Lehet olyan közös ügye egy barátnak egy előkelő famíliával, amely még tíz év múlva is haragra ad okot?

Lord William nem is titkolt elégedetlenséggel eldübörgött. Thomas visszafordult Elfrichez.

Annak a tíz évvel ezelőtti vitának az eredményeként lépett be Thomas a szerzetbe. Richard donációt ígért, hogy mindenképpen befogadják. Godwyn azóta sem hallott arról a donációról. Kifizették egyáltalán?

A kolostorban azóta se tudtak meg többet Thomas előéletéről. Ami különös, hiszen a szerzetesek örökösen pletykálnak. Ennyire összezárt, kis csoportban – jelenleg huszonheten voltak – az emberek úgyszólván mindent tudnak egymásról. Melyik nagyurat szolgálta Thomas? Hol élt? A lovagok többségének néhány faluja volt, azoknak a jövedelméből szereztek be paripát, fegyvert, páncélt. Volt-e felesége, gyerekei? Ha igen, mi lett velük? Senki sem tudta.

Talányos előéletét leszámítva Thomas jó szerzetes volt, hitbuzgó és dolgos. Noha korábban öléssel foglalkozott, volt benne valami asszonyos, mint a legtöbb szerzetesben, és nagyon összetartott a nála néhány évvel fiatalabb, szelíd Matthias testvérrel. De ha el is követték a tisztátalanság bűnét, nagyon diszkréten csinálhatták, mert sohasem vádolták meg őket vele.

A mise vége felé Godwyn belenézett a főhajó sűrű homályába, és meglátta az anyját, Petranillát. Olyan mozdulatlanul állt a büszke, deres fejét megvilágító fénypászmában, mintha ő is oszlop lenne. Egyedül volt. Godwyn nem tudta, mióta figyelhet onnan. Laikusokat nem láttak szívesen a hétköznapi szertartásokon, Godwyn gyanúja szerint az anyja azért jött, hogy vele beszéljen. Ismét eltöltötte az aggodalom és az öröm ismerős keveréke. Azt tudta, hogy Petranilla mindent megtett érte. Eladta a házát, beállt gazdasszonynak az öccséhez, Edmundhoz, csak hogy a fia Oxfordban tanulhasson; ha Godwyn arra gondolt, mekkora áldozat volt ez az ő kevély anyától, sírni tudott volna a hálától. Ám mégis mindig ideges lett Petranilla jelenlététől, mintha anyja azért jött volna, hogy megdorgálja valamilyen hibáért.

Kivált a barátok és az apácák elvonuló oszlopából, odament Petranillához.

– Jó reggelt, édesmama!

Petranilla megcsókolta a fia homlokát.

– Sovány vagy! – jegyezte meg anyai aggodalommal. – Nem kaptok eleget enni?

– Sózott halat és kását, de bőséggel.

– Miért vagy ilyen izgatott? – Mindig tudott olvasni a fia hangulataiban.

Godwyn beszámolt Timothy könyvéről.

– Felolvashatnám azt a részt a káptalanban – mondta.

– Támogatnának a többiek?

– Theodoric és a fiatalabb szerzetesek igen. Sokukat zavarja, hogy folyton asszonyokat kell látniuk. Végtére is úgy döntöttek, hogy férfiközösségben akarnak élni.

Petranilla bólogatott.

– Akkor máris vezetőként léphetsz fel. Kitűnő!

– Különben is kedvelnek a forró kövek miatt.

– Miféle forró kövek?

– Új szabályt vezettem be a télre. Ha éjszaka fagy, reggel, matutinumra menet, mindenki kap egy rongyba göngyölt, forró követ. Ez megakadályozza, hogy fagydaganat nőjön a lábukon.

– Nagyon okos! Ettől függetlenül ellenőrizd, kik támogatnak, mielőtt lépsz.

– Természetesen. Habár mindenképpen egyezik az oxfordi magiszterek tanításával.

– Mit tanítanak?

– Hogy az ember esendő, tehát nem szabad az eszünkre hagyatkoznunk. Nem reménykedhetünk abban, hogy megértjük a világot – mi csak csodálhatjuk döbbenten azt, amit Isten teremtett. Az igaz tudás csak a kinyilatkoztatással szerezhető meg. Nem szabad megkérdőjeleznünk a hagyomány bölcsességét.

Anya szkeptikus képet vágott, ami elég jellemző a laikusokra, ha tanult emberek próbálják fejtegetni a magasabb bölcselmet.

– És ezt hiszik a püspökök és a bíborosok?

– Igen. A párizsi egyetem törölte a tananyagból Arisztotelészt és Aquinói Tamást, mert műveik nem annyira a hiten, mint inkább az észen alapulnak.

– Elnyered ezzel a gondolkodással a feletteseid kegyét?

Anyát ennyi érdekelte. Azt akarta, hogy a fia prior, püspök, érsek, sőt bíboros legyen. Godwyn is ezt akarta, de közben reménykedett, hogy nem olyan cinikus, mint az édesmama.

– Biztos vagyok benne! – válaszolta.

– Jól van, de nem ezért jöttem. Edmund bátyádat súlyos csapás érte. Az itáliaiak azzal fenyegetőznek, hogy átviszik az üzletet Shiringba.

– Ez tönkreteszi a bácsit! – mondta megrendülten Godwyn. Bár nem értette, miért kell ezt külön látogatás keretében közölni vele.

– Edmund úgy gondolja, még visszahódíthatjuk őket, ha feljavítjuk a gyapjúvásárt, főleg pedig lebontjuk a régi hidat, és újat, szélesebbet építünk.

– Hadd találgassak. Anthony bácsi megtagadta.

– De Edmund nem adta fel.

– Azt akarod, hogy beszéljek Anthonyval?

Petranilla a fejét rázta.

– Őt nem győzheted meg. De ha szóba került a kérdés a káptalanban, támogatnod kell a javaslatot.

– És szembe kell fordulnom Anthony bácsival?

– Ha az öregek elleneznek egy józan javaslatot, a reformerek vezetőjeként kell fellépned.

Godwyn csodálattal mosolygott.

– Édesmama, honnan tudsz te ennyit a politikáról?

– Mindjárt elmondom. – Anyja elfordította a tekintetét, pillantása úgy szegeződött a keleti nagy rózsaablakra, mintha a múltba nézne. – Mikor atyám kereskedni kezdett az itáliaiakkal, Kingsbridge első polgárai uborkafára kapaszkodó senkiházinak tekintették. A szájukat húzták rá meg a családjára, és mindent elkövettek, hogy ne vezethesse be újító elképzeléseit. Anyám addigra meghalt, jómagam süldőlány voltam, így hát engem választott bizalmasának, nekem mondott el mindent. – Keserű indulat törte szét Petranilla vonásainak fagyos nyugalmát: szeme összeszűkült, szája rángott, arca kigyúlt a szégyen emlékétől. – Atyám úgy döntött, hogy addig nem rázhatja le őket, amíg meg nem szerzi a plébániai gilda vezetését. Ez lett életének célja, én pedig segítettem. – Mély lélegzetet vett, mint aki újra összeszedi erejét egy hosszú háborúhoz. – Megosztottuk a vezető csoportot, egymásra uszítottuk a klikkeket, szövetségeket kötöttünk, váltogattuk a szövetségeseinket, könyörtelenül aláástuk ellenfeleink hitelét, használtuk támogatóinkat, amíg nekünk megfelelt, aztán eldobtuk őket. Tíz évbe telt, de nagyatyád elöljáró lett, és a város leggazdagabb embere.

Máskor is mesélt már Godwynnak a nagyapjáról, de még sohasem ezzel a nyers őszinteséggel.

– Tehát ugyanolyan szövetségese voltál, mint Caris Edmundnak?

Anyja kurtán, élesen fölnevetett.

– Igen, azt leszámítva, hogy mire Edmund átvette az üzletet, mi voltunk az első család a városban! Atyám és én másztuk meg a hegyet, Edmundnak már csak le kellett ereszkednie a másik oldalon.

Philemon szakította félbe őket, aki a kerengőről lépett be a templomba. Philemon huszonkét esztendős, hórihorgas, gémnyakú fiatalember volt, aki olyan pipiskedve járt, mint aki tojástáncot jár. Seprő volt nála, mert takarítóként alkalmazták a kolostorban.

– Téged kereslek, Godwyn testvér! – repesett.

Petranilla ügyet se vetett a takarító türelmetlenségére.

– Adjisten, Philemon! Hát te még nem vagy barát?

– Nem tudom összeszedni a donációt, Petranilla asszony. Szegény családból származom.

– Volt már olyan, hogy a kolostor elengedte a donációt, ha a jelentkező igaz jámborságról tett tanúságot. Te pedig évek óta szolgálod a kolostort, hol fizetésért, hol ingyen.

– Godwyn testvér javasolt, de néhány idősebb szerzetes ellenem szólott.

– A vak Carlus utálja Philemont – szólt közbe magyarázólag Godwyn. – Nem is értem, miért.

– Beszélek Anthony bátyámmal – mondta Petranilla. – Fölébe kell kerekednie Carlusnak. Jó barátja vagy a fiamnak, szeretném látni, hogy befogadnak a szerzetbe.

– Köszönöm, asszonyság.

– Látom, nagyon fúrja az oldaladat valami, amit szeretnél elmondani Godwynnek, de előttem nem teheted, úgyhogy el is megyek. – Megcsókolta Godwynt. – Tartsd észben, amit mondtam!

– Azt teszem, édesmama.

Godwyn annyira megkönnyebbült, mintha most vonult volna el a feje felett egy viharfelleg, hogy egy másik várost áztasson el.

Amint Petranilla nem hallhatta, Philemon azonnal kibökte:

– Richard püspökről van szó!

Godwyn felvonta a szemöldökét. Philemon értett hozzá, hogy kifürkéssze a mások titkait.

– Mit találtál?

– Az ispotályban van ebben a szent minutában, az egyik szobában az emeleten! Az unokatestvérével, Margeryval!

Margery csinos, tizenhat éves lány volt. Szülei – Roland gróf egyik öccse és Mar grófnéjának egyik nővére – meghaltak, Roland lett a gyámapja, aki már el is rendezte, hogy Margery feleségül menjen Monmouth grófjának egyik fiához. Ez a politikai szövetség megerősítette volna Roland helyzetét, aki már így is a legnagyobb úr volt Délnyugat-Angliában.

– Mit csinálnak? – kérdezte Godwyn, bár voltak elképzelései.

Philemon lehalkította a hangját.

– Csókolóznak!

– Honnan tudod?

– Megmutatom.

Philemon mutatta az utat: kiment a templomból a déli kereszthajón, keresztülvágott a szerzetesek kerengőjén, felkapaszkodott egy lépcsőn a dormitóriumba, egy kopár szobába, amelyben sima faágyak álltak két sorban, mindegyikben egyetlen szalmazsák. A dormitórium egyik fala közös volt az ispotályéval. Philemon egy nagy szekrényhez ment, amelyben a pokrócokat tartották, és erőlködve elhúzta a faltól. A szekrény mögött volt egy laza kő a falban. Godwyn nem értette, hogyan talált rá Philemon erre a lesőnyílásra, aztán úgy gondolta, hogy a takarító talán elrejtett valamit a lyukban. Philemon kiemelte a követ, óvatosan, hogy ne üssön zajt, majd azt súgta:

– Ezt nézzed! Gyorsan!

Godwyn tétovázott.

– Mennyi vendéget lestél már meg innen? – kérdezte fojtott hangon.

– Az összeset – felelte Philemon úgy, mintha ez így lenne természetes.

Godwyn sejtette, mit fog látni, és nem örült neki. Philemon megleshet egy bujálkodó püspököt, de neki nem lenne szabad ilyen szégyenletesen lealacsonyodnia. Ám nem hagyta nyugodni a kíváncsiság. Végül azt kérdezte magától, mit tanácsolna az anyja, és minden kétséget kizáróan tudta, hogy Petranilla azt felelné: nézd meg!

A lyuk a falban valamivel alacsonyabban volt a szeménél. Godwyn meggörnyedt, átlesett.

Az egyik vendégszobába látott a kettő közül, amelyek az ispotály emeletén voltak. Az egyik sarokban térdeplő állt a Golgotát ábrázoló falfestmény előtt. Volt még két kényelmes karosszék és két zsámoly. Ha sok fontos vendég szállt meg a kolostorban, a férfiak kerültek az egyik szobába, az asszonyok a másikba, és ez nyilvánvalóan az asszonyok szobája volt, mert egy asztalkán határozottan nőies tartozékok zsúfolódtak: fésűk, szalagok, titokzatos kis tégelyek és fiolák.

A padlón két szalmazsák volt. Richard és Margery az egyiken hevert. Amit csináltak, több volt csókolózásnál.

Richard püspök szemrevaló férfiú volt: a haja barna, hullámos, az arca szabályos. Kevés híján kétszer annyi idős volt, mint a fehér bőrű, sötét szemöldökű, karcsú Margery. Egymás mellett feküdtek, Richard a lány arcát csókolgatta, és a fülébe sugdosott. Húsos száján élveteg mosoly játszott. Margery derékig felgyűrt szoknyája alól kilátszott gyönyörű, hosszú, fehér lába. Richard gyakorlottan, ütemesen mozgatta a lány két combja közé dugott kezét. Bár Godwynnak nem voltak tapasztalatai a nőkkel, valamiből tudta, mit művel a püspök. Margery az izgalomtól pihegve, imádattal nézett az unokatestvérére. Szája félig nyitva volt, arca kipirult a szenvedélytől. Talán csak az előítélet okozta, de Godwyn ösztönösen megérezte, hogy Richardnak a lány csupán játékszer, viszont Margery élete nagy szerelmének hiszi a püspököt.

Egy iszonyodó percig bámulta őket. Richard kihúzta a kezét, és Godwyn hirtelen meglátta a lány fehér combjai között a szőrös háromszöget. Sötét volt, akár a szemöldöke. Elkapta a tekintetét.

– Hadd nézzem! – mondta Philemon.

Godwyn félreállt. Hát ez megrendítő, de mitévő legyen most – tegyen valamit egyáltalán?

Philemon belesett a lyukon, és elakadt a lélegzete az izgalomtól.

– Látom a micsodáját! – súgta. – Dörgöli neki!

– Gyere onnan! – parancsolta Godwyn. – Eleget láttunk. Túlságosan is!

Philemonnak nem akaródzott megválni az igéző látványtól, de aztán kelletlenül hátrált, és a helyére illesztette a követ.

– Le kell lepleznünk a parázna püspököt, de ízibe! – mondta.

– Fogd be a szád, és hagyjál gondolkozni! – mondta Godwyn. Ha azt csinálja, amit Philemon javasolt, annyit ér el, hogy ellenségévé teszi Richardot és hatalmas családját. De csak kell lennie valami módjának, hogy ezt is előnyére fordíthassa! Megpróbált úgy gondolkozni, ahogy az anyja tenné. Ha semmit sem nyer azzal, hogy leleplezi Richard bűnét, esetleg erényt kovácsolhatna abból, hogy palástolja? Richard esetleg hálás lenne a titoktartásért.

Ez ígéretesebb. Ám hogy ez bejöjjön, Richardnak tudnia kell, hogy Godwyn tudja, mi történt.

– Gyere velem! – mondta Philemonnak.

Philemon a helyére tolta a szekrényt. Godwyn fejében megfordult, hogy nem hallják-e meg a szomszédban a csikorgást. Nem hitte – különben is, Richard és Margery túlságosan elmerült abban, amit csinált, hogy észrevegyék a fal túloldaláról jövő zajokat.

Godwyn előrement a lépcsőn, majd keresztülvágott a kerengőn. Két lépcsőn lehetett feljutni a vendégszobákhoz: az egyik az ispotály földszintjéről indult, a másik kívül volt az épületen, hogy a fontos vendégeknek ne kelljen a közemberek előtt jönni-menni. Godwyn felsietett a külső lépcsőn, aztán megállt Richard és Margery szobája előtt.

– Gyere be utánam – mondta Philemonnak halkan. – Ne csinálj semmit. Ne mondj semmit. Gyere ki, mikor én kijövök.

Philemon letette a seprőjét.

– Ne! – mondta Godwyn. – Hozd!

– Rendben.

Godwyn kivágta az ajtót, és besietett.

– Patyolattiszta legyen ez a szoba! – mondta emelt hangon. – Kisöpörj ám minden sarkot! Ó – grácia fejemnek! Azt hittem, üres a szoba!

Az alatt az idő alatt, amíg Godwyn és Philemon átrohant a dormitóriumból az ispotályba, a szeretők is előbbre jutottak. Richard felemelte hosszú köntösének elejét, és a lányon feküdt. Margery az égnek lökte formás fehér lábát a püspök csípőjének két oldalán. Nem lehetett félreérteni, amit csináltak.

Richard abbahagyta a döfölést, és Godwynra meredt. Arcán dühös csalódás keveredett a bűntudatos rémülettel. Margery sikított, és ő is rettegve bámult a szerzetesre.

Godwyn jól elnyújtotta a pillanatot.

– Richard püspök! – mondta megdöbbenést mímelve. Tudja csak Richard, hogy felismerték. – De hogyan… és Margery? – Úgy tett, mint aki most értett meg mindent. – Bocsánatot kérek! – Sarkon fordult, ráordított Philemonra: – Mars ki, de azonnal!

A seprőjét szorongató Philemon iszkolt.

Godwyn követte, de az ajtóban megfordult, hogy Richard jól megnézhesse. A szeretők belefagytak az üzekedés mozdulatába, de az arcuk megváltozott. Margery a tettenértek örök mozdulatával kapta a szájához kezét. Richard vonásairól le lehetett olvasni a fejvesztett számítgatást. Szólni akart, de nem tudta, mit mondjon. Godwyn úgy döntött, megszabadítja őket a nyomorúságuktól. Megtett mindent, amire szüksége volt.

Kilépett a szobából, de mielőtt betehette volna az ajtót, megdermedt ijedtében. Egy nő jött fel a lépcsőn. Godwyn egy pillanatra elvesztette a fejét a rémülettől. Philippa volt az, a gróf másik fiának a felesége.

Godwyn tüstént megértette, hogy Richard bűnös titka elveszíti az értékét, ha más is megtudja. Figyelmeztetnie kellett Richardot.

– Lady Philippa! – mondta jó hangosan. – Isten hozta kegyedet Kingsbridge kolostorában!

Kapkodás, csoszogás hallatszott mögötte. A szeme sarkából látta, hogy Richard felpattant.

Szerencsére Philippa nem sietett el mellette, hanem megállt, és megszólította.

– Nem tudnál segíteni nekem? – Godwyn úgy vélte, hogy a lady, onnan, ahol áll, nem láthat be jól a szobába. – Elveszítettem egy karperecemet. Nem értékes, csak faragott fa, de szeretem.

– Milyen kár! – sajnálkozott Godwyn. – Meg fogom kérni a szerzeteseket és az apácákat, hogy nézzenek utána.

– Én nem láttam – jelezte Philemon.

– Talán lecsúszott úrnőm csuklójáról – mondta Godwyn. Philippa összevonta a szemöldökét.

– Az a különös, hogy nem is viseltem, amióta itt vagyok. Lehúztam, mihelyt megérkeztünk, az asztalra tettem, és most nem találom.

– Talán elgurult egy sötét sarokba. Philemon majd utánanéz. Ő takarítja a vendégszobát.

Philippa a takarítóra nézett.

– Igen, láttalak is, amikor úgy egy órája elmentem. Nem láttad, miközben söpörtél?

– Nem söpörtem. Mihelyt el akartam kezdeni, bejött Margery kisasszony.

– Philemon pont azért jött vissza, hogy kisöpörjön kegyelmességednél, de Margery kisasszony… – benézett a szobába – …éppen imádkozik – fejezte be. Margery a szemét behunyva térdelt az imazsámolyon – remélhetőleg bűnének bocsánatáért esd, gondolta Godwyn. Richard mellette állt, lehajtott fejjel, a kezét összekulcsolva, és hangtalanul mormolt.

Godwyn félreállt, hogy Lady Philippa beléphessen a szobába. Az asszony gyanakodva nézett a sógorára.

– Jó reggelt, Richard – mondta. – Nem jellemző magára, hogy hétköznap imádkozik.

A püspök az ajkához emelte az ujját, majd a térdeplő Margeryre mutatott.

– Margery annyit imádkozik, amennyit akar, de ez a nők szobája, úgyhogy távozzék! – mondta Philippa élesen.

Richard gondosan leplezett megkönnyebbüléssel távozott, és rácsukta az ajtót a nőkre.

Álltak egymással szemközt a folyosón. Godwyn látta Richard arcán, hogy nem tudja, milyen hangot üssön meg. Legszívesebben azt mondaná: Hogy merészelsz kopogtatás nélkül berontani egy szobába? Csakhogy annyira benne volt a pácban, hogy nem volt bátorsága a pökhendiséghez. Viszont aligha könyöröghet a szerzetesnek, hogy hallgasson arról, amit látott, mert ezzel elismerné, hogy Godwyn hatalmában van. Gyötrelmesen kínos pillanat volt.

Miközben Richard habozott, megszólalt Godwyn:

– Tőlem senki sem fog hallani erről.

Richard fellélegzett, aztán Philemonra nézett. – És tőle?

– Philemon szerzetes akar lenni. Most tanulja az engedelmesség erényét.

– Adósod vagyok.

– Aki férfi, a maga vétkeit vallja meg, nem a másokét.

– Akkor is hálás vagyok, testvérem…

– Godwyn vagyok, a sekrestyés. Anthony prior unokaöccse. – Tudtára akarta adni Richardnak, hogy kellően jó kapcsolatai vannak a komoly bajkeveréshez. Azért hozzátette, hogy elvegye a fenyegetés fullánkját: – Anyám sok-sok éve főtisztelendőséged atyjának jegyese volt, mielőtt atyjaura lett a gróf.

– Hallottam ezt a történetet.

Godwyn szerette volna hozzátenni: és az apád elrúgta magától anyámat, úgy, ahogy te akarod elrúgni magadtól szerencsétlen Margeryt. Helyette annyit mondott mézesen:

– Lehettünk volna fivérek.

– Igen.

Ebédre csöngettek. A három ember sietett szabadulni a kínos feszültségtől: Richard ebédelni ment Anthony priorhoz, Godwyn a szerzetesek refektóriumába, Philemon a konyhába, hogy segítsen felszolgálni.

Godwyn tűnődve ballagott a kerengőben. Felzaklatta az állatias jelenet, amelyet látott, de úgy érezte, ügyesen viselkedett. A végén Richard láthatólag hajlandó volt bízni benne.

A refektóriumban Theodoric mellé került. Theodoric jó eszű szerzetes volt, két évvel fiatalabb a sekrestyésnél. Nem tanult Oxfordban, ezért felnézett Godwynra. Ő viszont egyenrangúként kezelte, ami hízelgett Theodoricnak.

– Most olvastam valamit, ami érdekelhet téged – mondta. Összefoglalta, mit olvasott a tiszteletre méltó Philip prior álláspontjáról az asszonyokat, főleg az apácákat illetőleg. – Ez ugyanaz, amit te mondtál mindig – fejezte be. Theodoric ugyan sose mondott véleményt a kérdésről, de mindig egyetértett, ha Godwyn panaszkodott Anthony prior lanyhaságára.

– Természetesen! – mondta. Kék szeme volt és fehér bőre, amely kipirult az izgalomtól. – Hogyan lehetnének tiszta gondolataink, ha folyton megzavarnak az asszonyszemélyek?

– De mit tehetnénk ellene?

– Szembe kell szállnunk a priorral!

– Úgy érted, a káptalanban? – kérdezte Godwyn, mintha ez Theodoric ötlete lett volna, és nem az övé. – Igen, kitűnő terv. De fogják-e támogatni a többiek?

– A fiatalabbak igen.

A fiatalok, gondolta Godwyn, valószínűleg egyetértenek, ha az öregeket lehet bírálni. De azt is tudta, hogy hozzá hasonlóan sok szerzetes jobban kedveli az olyan életet, amelyben nincsenek nők, vagy legalábbis láthatatlanok.

– Ha beszélnél valakivel a káptalan kezdetéig, tudasd velem, mit mondtak! – kérte. Theodoric ebből bátorságot merít a támogatók toborzásához.

Hozták az ebédet, sós halból és babból összefőzött, sűrű levest, de Godwyn nem kezdhetett el enni, mert Murdo frater megelőzte.

A fraterek kolduló barátok voltak, akik a nép között éltek, ahelyett hogy bezárkóztak volna a kolostorokba. Zordabb aszkétáknak tartották magukat az intézményes szerzeteseknél, akiknek szegénységi fogadalmát meghazudtolják a nagyszerű építmények és a hatalmas földbirtokok. A kolduló barátoknak eredetileg nem lehetett se birtokuk, se templomuk – habár ettől az eszménytől elhajoltak, amióta jámbor csodálóik földet és pénzt adományoztak nekik. Azok, akik továbbra is tartották magukat eredeti elveikhez, összekoldulták az ételüket, és konyhapadlón háltak. Piactereken és lebujokban prédikáltak fillérekért. Ha úgy tartotta kedvük, habozás nélkül követeltek szállást és élelmet a hagyományos szerzetesektől. Nem csoda, ha nehezteltek rájuk pöffeszkedő fensőbbségük miatt.

Murdo frater különösen visszataszító példánya volt a fajtájának: kövér, szutykos, kapzsi, gyakran részeg. Időnként szajhákkal is látták. Viszont ihletett prédikátor volt, aki tömegeket tudott lenyűgözni színes és teológiailag kétes beszédeivel.

Kéretlenül felállt, és nagy hangon prédikálni kezdett:

– Mi Atyánk, áldd meg ezt az ételt, hogy élése lenne bűzhödt, romlott testünknek, amelyben annyi a bűn, mint döglött kutyában a kukac…

Murdo sose fogta rövidre a szentbeszédeit. Godwyn sóhajtva letette a kanalát.

Káptalani gyűlésen mindig volt felolvasás – általában Szent Benedek Regulájából, elég gyakran a Bibliából, alkalmanként más vallásos írásokból. Mialatt a szerzetesek elfoglalták helyüket a nyolcszögletű káptalanház kőpadjain, Godwyn megkereste a felolvasásra kijelölt, fiatal szerzetest, megmondta neki, halkan, de határozottan, hogy helyette ma ő fog felolvasni, és amikor eljött a perc, felolvasta a kulcsfontosságú oldalt Timothy könyvéből.

Ideges volt. Egy éve tért haza Oxfordból, azóta pusmogott az emberekkel a kolostor megreformálásáról, de eddig a pillanatig nyíltan nem fordult szembe Anthonyval. A prior gyenge, tunya ember, akit egy rúgással kell kizökkenteni a letargiájából. Különben is Szent Benedek megírta: „Mindenki legyen ott a capitulumban, mert az Úr gyakran egy ifjabbnak mutatja meg, mi a legjobb.” Godwynnak minden joga megvolt hozzá, hogy felszólaljon a káptalanban, és követelje a regula szigorúbb betartását. Váratlanul mégis megrohanta a balsejtelem, hogy szükségtelen kockázatot vállal. Már bánta, hogy nem gondolta át alaposabban, milyen taktika szerint használja Timothy könyvét.

Késő bánat, ebgondolat. Becsukta a könyvet, és azt mondta:

– Kérdésem magamhoz és a testvérekhez így hangzik: Megütjük-e még Philip prior mércéjét, ami a szerzetesek és az asszonyszemélyek elkülönítését illeti? – Az egyetemi disputákban alaposan megtanulta, hogy érveit, ha csak teheti, kérdésként fogalmazza meg, minél kevesebb helyet hagyva ellenfelének a vitatkozásra.

Elsőnek a vak Carlus válaszolt kérdésére, a prior helyettese, Anthony után az első ember.

– Némely monostorok távol esnek a lakott területektől, mert vagy egy lakatlan szigeten épültek, vagy erdő mélyén, vagy a hegytetőn – mondta. Olyan megfontolt lassúsággal beszélt, hogy Godwyn fészkelődni kezdett türelmetlenségében. – Az ilyen házakban a testvérek megszakítanak minden kapcsolatot a világgal – folytatta Carlus, aki nem hagyta siettetni magát. – Kingsbridge sose volt ilyen. Hétezer léleknek otthont adó nagyváros szívében van a kolostorunk. A mi gondjainkra bízatott a kereszténység egyik legnagyszerűbb katedrálisa. Sok testvérünk orvos, mert Szent Benedek megmondta: „Mindenekfölött istápoljátok a betegeket, olyan gondot viseljetek mindegyikre, mintha maga Krisztus lenne.” Nekünk nem adatott meg a teljes elszigeteltség fényűzése. Krisztus másra hívott el minket.

Godwyn ilyesmire számított. Carlus gyűlölte, ha arrébb tettek egy bútort, mert okvetlenül megbotlott benne. Tiltakozott mindenféle változás ellen, mert borzadt az ismeretlentől.

Theodoric gyorsan megfelelt Carlusnak:

– Annál több okunk van szigorúan venni a Regulát – mondta. – Kocsma szomszédságában az embernek még inkább óvakodnia kell a részegségtől.

Elégedett mormolás támadt a káptalanban: a szerzetesek örömüket lelték a csattanós riposztokban. Godwyn elismerően bólintott. Theodoric fehér arca elpirult a hálától.

– Carlust nem zavarják az asszonyok, hiszen nem látja őket! – súgta felbátorodva egy Juley nevű novícius. Több szerzetes elnevette magát, mások viszont rosszallóan csóválták a fejüket.

Godwyn úgy érezte, nincs vész. Eddig ő maradt felül a vitában. Ám ekkor megszólalt Anthony prior:

– Pontosan mit javasolsz, Godwyn testvér? – Ő nem tanult Oxfordban, de ahhoz eleget tudott, hogy színvallásra kényszerítse az ellenfelét, és Godwyn kelletlenül kiterítette a kártyáit.