Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99131-964-1

ISBN e-book: 978-3-99131-965-8

Lektor: Varga Mónika

Borítókép: Pravin Chakravarty | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Előszó

Vörös

A három tisztaszín egyike, mely a legerősebb kapcsolatokat és legszenvedélyesebb érzelmeket szimbolizálja.

A vér színe, az élők jogosultsága.

Jaden W. Colt

Ülök az ágy szélén és azt teszem, amit mindig teszek, ha van időm: hibázok. Rá gondolok. Mit csinálhat, mit gondol? Látta? Tudja? Boldog? Mit érezhet? Vagy neki ez az idény is olyan volt, mint az eddigi összes többi?

Hátam mögé nézek. Egy gyönyörű nő fekszik az ágyamban. Körülötte hófehér, vastag takaró. Egy békésen alvó gyönyörű arc, címlapra való idomok, mely bizsergeti vágyaimat. Sötétbarna, hosszú dús haja pontosan annyira takarja az arcát, hogy kívánatos ajkai tökéletesen láthatóak legyenek. Ő is egy csodálatos, de jelentéktelen nő az életemben.

Nem vette észre, hogy felébredtem. Sosem veszik észre. Rendre én kelek fel hamarabb. Rossz alvó vagyok, ami, ahogy öregszem, egyre rosszabbá válik. Évek óta nincs szükségem beállítani az ébresztés funkciót a telefonomon, már arra sem emlékszem, milyen dallamot állítottam be hozzá.

Rápillantok a telefonomra, reggel 6:03, még sötét van odakint. Halkan felállok, majd odasétálok az ablakhoz és csodálom a londoni decembert. Kint hideg van, szinte érzem a bőrömön a szállodaszoba melege ellenére is. Az épületek és az utca fényei színezik a tájat. Szállingózik a hó, de oly ritkán, mely biztosít afelől, hogy ma sem fogja fehérbe borítani a várost. Az utcákon kevés autó halad el, csend van. Csend, már ha ez a fogalom létezik egyáltalán Londonban.

Tíz perc alatt halkan összeszedem a holmimat, felöltözök és indulok edzeni. Számomra sosincs pihenés. Mind az elmémnek, mind a testemnek, mind a lelkemnek szüksége van a mozgásra. A sport az én mindennapom pszichiátere. Ma választhatok az edzésnemek közül, hiszen nemrég újra megvédtem a címem, most már ötszörös világbajnoknak mondhatom magam.

A címvédésem után az év fennmaradó részében az edzőm, Ray engedékenyebb, ami nem jelenti azt, hogy alacsonyabbra teszi a lécet, csupán csak én választhatok, milyen formáját választom a kínzásnak. Futni fogok, futni akarok. Ez a kedvencem. Ray követ engem, biztonságos, nyugodt távolságból. Sosem zavar, nem kérdez. Futás alatt a zene az én igazi társaságom, illetve a gondolataim. A gondolataim, melyek Vele kapcsolatosak, a terveim, melyek miatta vannak. Bár mellette más jövőről álmodoztam, de sajnos nincs mellettem. Elevenen emlékszek minden boldog és fájdalmas emlékre, melyek azóta is szüntelenül váltják egymást a fejemben és a szívemben, mióta megismertem.

Feladataim sokasága miatt ritkán vagyok egyedül. Csak ilyenkor tudok őszintén a legmélyebb érzéseimmel foglalkozni és azzá válni, aki emlékeiben újra élheti a csodát, amiről rajtam kívül csak egy ember tud. Szeretnék a való életben is olyan boldog lenni, mint ahogy az emlékeimben voltam, de ez az idő még nem jött el az életemben.

A szállodai szobában maradt lány sorsát a testőröm, Frank intézi a szokásos módon. Annyi ilyen estém volt már a közel 15 éves pályafutásom alatt, hogy protokollt találtunk ki rá. 9:00-kor ébreszti a szobába rendelt reggelivel, majd illedelmesen aláíratja vele a titoktartási szerződést. Telefonjából kitöröltet minden gyanús képet, videót, ami velem kapcsolatos és taxit hív neki. Ha rajtam múlik, többé nem látom, de ha mégis, gyakran meg sem ismerem. Vannak az egyéjszakás kalandjaim között olyan nők, akik ellenkeznek, vannak a sírós fajták, vannak a dacos, „nekem ez nem jelentett semmit” típusú nők és vannak a zsarolós félék. A mai, mint utólag kiderült, sírt. Sajnálatot éreztem. Mélyen a szívemben a legtöbbjüket sajnáltam. Bár nem értem, hisz felnőtt nőként, mégis mit hisznek? Miért engedik meg maguknak azt a valótlan gondolatot, hogy én, jelenleg a világ legismertebb és most már az egyik legsikeresebb autóversenyzője, egyben hercegük is vagyok fehér lovon? Rajonganak értem, akit egyáltalán nem ismernek. Rajonganak Jaden W. Colt-ért, aki egy, a médiának kialakított szereplő. Egy kitalált személyiség a sportágért és az üzleteimért. Hibátlannak és vonzónak tűnök minden képen, videón. Ha a közönség tudná, hogy egy-egy ilyen kép mögött akár 100 kattintás is állhat, mire elkészül az a bizonyos kép, amit közösen a marketing menedzseremmel kiválasztunk, majd a közösségi médiában lévő oldalaim kezeléséért felelős öcsém feltölti a világhálóra. Közel sem vagyok tökéletes. A gardróbom tele van rám szabott nadrággal, pólóval, zakókkal. Ha csak azok közül a ruhák közül választanék, amik valóban a boltok polcain lennének, akkor semmit nem adnának el a támogatóim abból, amit rám aggatnak. Alig vagyok 170 cm magas. A magasságom kedvez a szakmámban, viszont átokként ül a magánéletemen.

A médiában eddig eltöltött idő alatt szinte tökéletesre fejlesztettem a karaktert, akit alakítok. Amennyiben kedvezőtlen kérdést kapok, egyszavas választ adok. A kizökkentett riporter stílust változtat, ami mindkettőnknek kedvező kimenetelt kínál. Amennyiben mégsem így tenne, az legtöbbjük állásába kerülne. A médiában mindenki pótolható, és ezzel legtöbbjük tisztában van. A maradékukkal pedig nem találkozok még egyszer. A sportágban eltöltött idővel és a megszerzett sikerekkel elértem, hogy tiszteljenek és megfelelő mértékben tartsanak tőlem, ami számomra, az idő előrehaladtával egyre kedvezőbb feltételeket nyújt. Ezzel elérem a célom és megkapom a rám nézve, vagyis inkább a terveimre nézve kedvezőbb kérdést, melyre szívélyesen, ömlengve, szeretetteljesen válaszolok. Mindenki megelégedésére. Nagyon kedves vagyok a médiával, hiszen tudom, hogy szükségem van rájuk. Minden érzelem megjátszott, amit a kamera vesz. Az elmúlt években talán háromszor volt rögtönzött, önálló gondolatom előttük, de tanultam belőlük és jó ideje csak a szerepemet játszom. Az évek során megtanultam manipulálni a média dolgozóit, minden nyilatkozatom bizonyos témák felé irányított, ami számomra aktuálisan megfelelő. Manipulálok. A vezetésen kívül ez az egy, amihez valóban értek. Mindkettő tanult tulajdonság és mindkettőt egyazon cél hajtja, hogy minden idők legsikeresebb autóversenyzője legyek. A röpke kalandjaim főszereplői azt a férfit akarják, akit a képernyőről ismernek és arra a pár órára meg is kapják. De én nem az az ember vagyok. Én más vagyok.

Pár héttel ezelőtt hivatalosan is ötszörös bajnok lettem. Egyike azon 3 személynek, aki elmondhatta magáról, hogy minden idők legsikeresebb profi autóversenyzője. A célom egyértelmű volt, a 6. világbajnoki cím elérése. Amikor erre gondolok eszembe jut Ő, aki már fél évvel ezelőtt gratulált a világbajnoki címemhez. Akkor is hitetlenkedve figyeltem bátorságát és határozottságát az eredményeimmel kapcsolatban, hiszen én sem lehettem benne biztos, de úgy tűnt, ő igen.

Több, mint egy év telt el aközött, hogy életemben először megláttam őt és a között, hogy odamentem hozzá és bemutatkoztam neki. Hosszú, változatos, várakozásokkal teli évem volt. Legelső alkalommal egy üveg korlát mellett állt az egyik legjobb barátom, Ryan privát bulijában Los Angelesben, ahol a meghívottak között csak ismert média személyiségek: modellek, zenészek, színészek, politikusok és hozzám hasonlóan kiemelkedő eredményekkel bíró sportolók voltak. Egyedül állt, az óráját nézte. Nem úgy tűnt, mintha várna valakire, inkább, mint aki gondolkodik és figyel. Másként viselkedett, mint a vendégsereg. Egyike volt azon jelenlévőknek, akit nem is ismertem fel. Először arra gondoltam, hogy biztosan egy új üdvöske a filmiparban, de a viselkedése és az öltözete másról árulkodott. Nem akarta felhívni magára a figyelmet, nem voltak harsány mozdulatai, nem láttam mű mosolyt, ahogyan azt megtanítják az előadóművészeknek. Figyelt, határozottan az volt az érzésem, hogy figyel. Festett vörös hosszú haja hullámokban esett a vállára, hosszú zöld overallt viselt, érzékien nyitott dekoltázzsal. Gyönyörűnek tűnt és természetesnek. A mozdulatai finomak voltak, nőiesek, ösztönösek. Figyeltem egy darabig, azon tűnődve, hogyan kellene abba az irányban elindulni, amerre Ő van. Gondolataimból kizökkentett az egyik rég nem látott cimborám azzal, hogy megpaskolta a hátam és csevegést kezdeményezett velem. Amikor újra a lány irányába néztem, már nem állt a korlátnál. Keresni kezdtem a szememmel, de a magasságomból adódóan arról a helyről, ahol én álltam esélyem sem volt megtalálni őt. A magasságom mindenben akadályoz, kivéve a vezetésben. A videókon, képeken senki sem olyan, mint a való életben. A képek színe, árnyalatai manipulálhatóak és a rögzítés szöge alapján akár 180 cm is lehetnék, de nem vagyok. Ilyen esetekben, mint a lány keresése igazán jól jönne az a bizonyos 10–15 cm, amire tinédzser korom óta vágytam. Hiába. Csalódottan vettem tudomásul, hogy sehol sem találom a lányt.

Őszintén elmondhatom magamról, hogy ritkán veszek észre nőket a tömegben, mindez az életvitelemből fakad. Hírnevem miatt általában meg sem kell mozdulnom az ismerkedéshez, hisz az eddigi esetek jelentős többségében a nők mindig képesek voltak odajönni hozzám valami ürüggyel. Kivétel nélkül mindegyik rajongva, túlbuzgón meséli el gondolatait azzal kapcsolatban, hogy miért drukkol nekem, vagy hogy miért viseli ugyanazt a márkájú ruhát, órát vagy cipőt, amit én is. Könnyed beszélgetés indítás, melynek a célját mindkét fél tudja. Rajtam áll, hogy folytatjuk-e vagy sem. Fiatalabb koromban sem esett nehezemre a csajozás, de egy kezemen meg tudom számolni, hogy hány nőhöz kellett odamennem életemben. Az ismertség előnye, hogy mindig van kalandom, a hátránya, hogy legtöbbször azok közül választok, akik kezdeményeznek nálam. Kevesebb energiabefektetés. Jelenleg a munkám az elsődleges cél, majd ha ez megváltozik, akkor következik a család.

A parti nagy részében minden ismerőssel váltottam pár kötelező mondatot, majd meghallgattam a legújabb nyers zenei anyagot, amit a házigazda, Ryan mutatott meg nekem a háza stúdiójában. Nagyon tetszett az anyag, évek óta ismeri az ízlésemet és mindketten őszintén elégedettek voltunk az eredménnyel. Ryan és a felesége, Monica az USA egyik legismertebb házaspárja volt. Még azelőtt ismerkedtem meg Ryannel, mielőtt összejöttek volna Monicával. Régi jó barátom volt, nagyon sok élmény összekötött minket. Kirándulások, koncertek, bemutatók, versenyek. Hasonlóan küzdelmes úton haladt végig, hogy elérje a céljait, mint amit én jártam be. Kevés embert tartok érdemesre a barátságra, de Ryan az egyik ilyen. Hasonló értékrenddel bírunk, annyi a különbség, hogy Ryan már elköteleződött a magánéletben, ami az eddigi ismereteim alapján nála holtáig tart majd.

Miután kijöttem a házból visszamentem a haverjaimhoz, akikkel érkeztem, majd kis idő múlva a tömegben meglöktek. Utálom, ha indokolatlanul hozzám érnek, de dühömnek nem volt ideje kiteljesednie bennem, mert arra lettem figyelmes hátrafordulás közben, hogy azt mondja egy mély női hang „Pardon”. Annyira gyorsan történtek a dolgok, hogy fel sem fogtam mi történik. Egy 40-es kigombolt ingű, illuminált állapotban lévő jól ismert politikus dülöngélt mellettem és véletlenül hozzám lökte Őt. A zöld overallos lányt. Ő volt, aki azt mondta „pardon”. Brit, állapítottam meg magamban. Csak mi, britek nem használjuk ilyen esetben a „bocsi” kifejezést. Mire kapcsoltam és felismertem a lehetőségét annak, hogy beszélgetésbe keveredjek vele, megint eltűnt. Egy pillanatig abban reménykedtem, hogy ez az incidens az ő részéről nem volt véletlen és így akart a közelembe férkőzni, hiszen hasonló „ismerkedésben” volt már részem, de hazafelé induláskor rá kellett jönnöm, hogy csak én vágytam erre a forgatókönyvre. Ő más.

Két hónappal később New Yorkban hasonló partira voltam hivatalos, ahol egy ismert brazil modellel volt randevúm. Imádom a brazil nőket, szinte mindet imádok bennük, ők az én gyengéim. Végül is a vér összeköt minket, öcsémnek mindig ezzel magyaráztam a brazil hölgyek utáni vágyakozásomat. Már hetek óta fűztük egymást és ez a parti kiváló alkalmat adott az első nyilvános találkozásra. Minden szükséges kedvező körülmény meg volt hozzá: este, nyár, koktélok, hatalmas nyitott terasz, forró hangulat. A csillagok állása kedvezett nekünk. A fejemben összeállt, előre eltervezett mozzanatok optimálisan alakultak és a vártaknak megfelelően nagyon jól éreztem magam a modell társaságában. Személye tökéletesen megfelelt az igényeimnek egy rövid, megfelelési kényszer nélküli, üde kalandhoz. Egy-két koktél után már hozzám ért, közelebb hajolt, félreérthetetlen jeleket küldött felém, üzenve nekem, hogy tudjam: „szabad a pálya”. Ekkor hirtelen a semmiből megint megláttam Őt. Szinte el sem hittem, hogy őt látom. Hófehér overallt viselt. Ragyogott az esti fényben. Olyan volt, mint egy tökéletesre csiszolt gyémánt, tündökölt. Nem számítottam rá, hogy valaha újra látom, pláne nem a kontinens másik végén. Furcsa érzés vett hatalmába, egyszersmind ki is zökkentett a flörtből. Próbáltam úgy tenni, mintha mi sem történt volna, annak érdekében, hogy a társaságom ne vegye észre, de tudtam, hogy számomra megváltozott az este. Jelenléte megzavart és borította a terveimet. Ismeretlen helyzetbe kerültem. Az esetek többségében mindent képes vagyok kézben tartani és nekem kedvező módon irányítani. Váratlan választás elé kerültem. Két lehetőségem volt. Vagy gyorsan lelépek a modellel és nem hagyom, hogy továbbra is megzavarjon az Ő jelenléte vagy nem tudom, mit tegyek. Saját magam is csak hitetlenkedni tudtam bizonytalanságomon. A pályán ezred másodpercek alatt tudok dönteni, itt meg megbénulok és fogalmam sincs, hogy mit tegyek. Idegen terepre tévedtem, ami járatlan volt számomra. A józan eszemre hallgattam és a könnyű pályát választottam. Ittam még egy koktélt a modellel, majd a szállodaszobámba kísértem. Távozásomkor visszanéztem, hogy látom-e még. Éppen távolodva sétált el messze tőlem, de megállapítottam, hogy a hófehér overall alatt egy nagyon izgató test lapul. Overall. Miért? Rejtély.

Két verseny között gyakran látogattam el az USA-ba, hogy az ottani barátaimmal személyesen is tarthassam a kapcsolatot. A versenyzés, a média felügyelete, edzés, a csapattal való jó viszony ápolása és az üzleti tevékenységek mellett ritkábban tudok személyesen találkozni az amerikai kontinensen élő barátaimmal. Leggyakrabban csak telefonon tartjuk a kapcsolatot. Most, hogy már kétszer láttam a lányt, kicsit sürgetőnek érzetem, hogy Ryan legújabb partiján is részt vegyek. Szerettem volna gratulálni Ryan lemezbemutatójának sikeréhez személyesen is, de más is motivált. Vajon ott lesz-e Ő?

A parti estéjén izgultam. Tudtam, hogy mit szerettem volna felvenni, melyik inget, melyik cipőt, amiben talán magasabbnak tűnök majd, de készülődés közben minden ruhadarabomat kétszer is lecseréltem. Hihetetlen izgatottság hatalmasodott el bennem. Nem emlékszem, mikor volt ilyen utoljára az életemben, pláne nő miatt. Próbáltam arra gondolni, hogy előfordulhat, hogy ott sem lesz. Hiába taktikázok, ez nem egy egyszereplős történet. Öltözködés közben mosolyogtam magamon, majd a tükörbe néztem és újra magabiztosnak éreztem magam. A gyermeteg megingásomnak sem hagyom, hogy kizökkentsen és letereljen a célhoz vezető utamról. A célom most Ő. Amint megcsap a motiváció szele, azonnal hajthatatlanná, túlbuzgóvá, már-már elviselhetetlenné válok. Ezen nemes tulajdonságom a pályán kiválóan működik és sikerhez vezet, de a magánéletemben egyáltalán nem. Miközben a gondolataimba mélyedtem őszintén újra és újra felkacagtam mókás viselkedésemen és vissza is vettem az első szettet.

Korán érkeztem, ami tőlem nem megszokott hiba volt. Évek alatt jómagam is felvettem azt a bizonyos későn érkező jó szokást, amit minden híres ember felvesz azért, hogy megvárakoztassak mindenki mást. De ma nem tudtam önmagam lenni. Korai érkezésemet azzal magyaráztam, hogy szerettem volna Ryannel és a feleségével hármasban beszélgetni, mert sosincs rá időnk. Elhitték. Vagy úgy tettek, mint akik elhitték.

30 perccel később özönleni kezdtek a meghívottak, én viszont csak egy embert vártam. Bánatomra nem találtam sehol, pedig direkt úgy helyezkedtem, hogy az egész helyszínt jól átláthassam. Nagyon dühös voltam magamra, amiért nem voltam őszinte Ryanékkel. Őszintétlen voltam egy buta kis terv miatt, ami csak az én fejemben létezett. Megfogadtam, ha még egyszer látom a lányt, nem engedem, hogy eltűnjön előlem. A fejembe mászott. Másoknak ehhez hónapok, évek kellenek, neki elég volt két alkalom, szavak nélkül. Ő valóban másként hat rám, mint amihez szoktam. Csalódottan nézelődtem tovább.

Akkor este kék overallt viselt. A ruhája anyaga csillogott az esti fényben. Vártam. Heteket vártam, hogy újra láthassam. Büszkeség töltött el, amiért végül bejöttek a számításaim. Nem hiába a taktikai sportban eltöltött 15 év. Összegyűjtöttem minden bátorságomat és elhatároztam, hogy odamegyek hozzá. Fogalmam nem volt róla, mit fogok neki mondani. Fejben már lejátszottam tízszer vagy százszor ezt a beszélgetést, de most elindultam végre, hogy megismerjem. Lassú voltam. Én, a regnáló világbajnok autóversenyző pilóta… lassú. Nem akartam hinni a szememnek. Egy általam is ismert zenész odament hozzá és vitt neki egy pohár italt. Azt hittem, felrobbanok a dühtől az esemény láttán. Annyira felidegesítettem magam, hogy homályosan kezdtem látni és úgy éreztem, mintha szaggatna a valóság. Későn indultam. Nem is láttam eddig nála sosem italt. Vajon ismerik egymást vagy a másik férfi is már hónapok óta az alkalomra várt? Nem volt időm gondolkodni. Alig telt el két perc, a férfi otthagyta Őt és vitte magával a lánynak szánt poharat is. Elmosolyodtam és megkönnyebbültem. A pulzusom nyugodni kezdett. Ez most nem jött össze, gondoltam magamban. Milyen igaz, hogy a legszebb öröm a káröröm. Majd újra kétségek kezdtek gyötörni. Mi van, ha nekem is csak ennyi jut? Két perc? Az elég egyes pályákon egy gyors körre, de arra, hogy meggyőzzem, hogy érdemes velem több időt tölteni, arra határozottan kevés. Minden bátorságomat elveszítettem és kiment az erő a lábamból. Ki lehet ez a nő? A zenész jóképű fehérbőrű, gazdag és sikeres és nem kell magasított cipőt viselnie, ha ismerkedni akar. Ezzel szemben és egy ecuadori anyától és brazil származású apától születtem Londonban és határozottan cipőmagasítót kell hordanom. A siker és csillogás engem is körülvesz, de a viselkedéséből nagyon úgy tűnik, hogy Őt ez egyáltalán nem befolyásolja.

Zavaromban a telefonomat kezdtem babrálni, majd újra az Ő irányába néztem. Ekkor egy biztonsági ember ment oda hozzá, majd rövidebb beszélgetés után együtt távoztak.

Ennyi… konstatáltam magamban. Elszalasztottam az esélyt. Az egyetlen alkalmat, amire heteket készültem. Emiatt az elvesztegetett lehetőség miatt repültem több ezer mérföldet. Emlékszem, milyen nevetséges magyarázattal álltam elő a csapatomnak az utazásom indokával kapcsolatban. Senkinek sem beszéltem a lányról. Arról a lányról, aki hosszú évek óta végre igazán felkeltette a figyelmemet. Én magam sem értettem teljesen a helyzetet, amibe magamat hajszoltam. Eszembe jutott, hogy esetleg öcsémmel, Jasonnal megosztom a terveimet és az érzéseimet az ismeretlen lánnyal kapcsolatban, de nem akartam reménytelen idiótának tűnni előtte. A csapatom többi tagjáról nem is beszélve. Inkább maradok az „egyéjszakás kalandok” veteránja mindannyiójuk szemében, mint egy álmodozó idióta, aki nem mer odamenni egy nőhöz. Hitetlenkedve álltam és bosszantóan csalódott voltam. A parti további részében nagyon rosszul éreztem magam, de senkinek nem engedtem, hogy észrevegye rajtam. Még kétszer láttam aznap este, de egyik alkalom sem volt kecsegtető a megközelítésére. Egyik alkalommal úgy sétált, mint aki élvezi az őszi szellőt és lassan, figyelmesen körbetekintett a társaságon, ekkor nagyon messze esett tőlem. Második alkalommal egy ismerős színésszel társalgott, akitől pár perc múlva elbúcsúzott és már sehol sem volt. A partikon általában az emberek mások társaságát keresik, ha másért nem is, akkor kényszerből, hogy ne legyenek egyedül. Ő viszont éppen ellenkezőleg viselkedett.

Vendég. Ő is csak egy vendég. A házigazda nem lehetett, mert Ryanék voltak azok, akkor következésképp Ő is ugyanolyan vendég volt, mint jómagam is. Ezt a tényt csak másnap a repülőn fogtam fel, miközben a heti tervezetemet olvastam. Megállapítottam, hogy ismét sikerült gondolkodás nélkül viselkednem, ami az eddigi kapcsolataimban is jellemzett. Ki is lehet valójában a lány? Ryan tudja és biztos vagyok benne, hogy segíteni fog nekem. Elhatároztam, hogy amint lehet, elkérem tőle a partira meghívott vendégek névsorát.

Ryan semmit nem kérdezett, másnap már küldte is a vendéglistát. Mindkettő partiról, amin megjelentem ebben az évben. Ismert engem, tudta, ha valamit nem akarok elmondani magamtól, azt akkor sem fogom, ha rákérdez. Nem kérdezett semmit. Annyit írt, hogy reméli megtalálom, akit keresek.

Magam kezdtem a kutatómunkába. Bár tisztában voltam vele, ha odaadom a névsort öcsémnek, Jasonnak, aki a közösségi oldalaimért felelt, akkor neki ez a feladat 5 percbe sem telt volna, de még mindig nem akartam beszélni róla senkivel. Izgultam, mint egy gyerek, amikor nekiláttam a keresésnek és kihúztam a neveket, akiket ismertem. Gyorsan elkezdett fogyatkozni a névsor, szinte mindenkit ismertem, ha nem is személyesen, de legalább látásból. 22 név maradt összesen. Elővettem a laptopomat és beírogattam a neveket. Mind a 22 névre azonnal képekkel reagált a legismertebb közösségi oldal és a legnépszerűbb kereső portál is. Egyik sem stimmelt. Nem értettem. Többször átolvastam a neveket, hol ronthattam el. Újra és újra leellenőriztem magam, de Őt sehol nem találtam. Szomorúnak éreztem magam és önmagamat hibáztattam, amiért ilyen nevetséges, felesleges dolgokra pazarlom az energiámat, mikor nekem ennél sokkal, de sokkal fontosabb teendőim lennének. Úgy éreztem, mintha az összes csillag a találkozásunk ellen dolgozna. Nem jellemző rám, hogy feladjam a dolgokat, de most a tehetetlenség súlya annyira nyomta a mellkasom, hogy a kanapémon hátra kellett dőlnöm. Hittem benne, hogy még lesz esélyem és megtalálom őt. Ahogyan teltek a percek, az önvád erősödött és nem értettem miért hagytam, hogy egy előttem lejátszódott egyértelműen elutasító jelenet ennyire lebénítson. Miért nem mentem oda hamarabb én? Mi lett volna, ha csak 3 perccel hamarabb indulok? Felőröltem magam a saját gondolataimmal. Hiszen nem ismerem, nem tudok róla semmit, lehet, hogy egy perc után én hagynám ott őt, meg sem várnám a százhúsz másodpercet. Elhatároztam, hogy nem érdekel a továbbiakban. Minden jel arra utal, hogy ezt nem érdemes folytatnom. Ha Én érdekelném Őt, könnyen megtalálna, Ő biztos tudja, hogy ki vagyok. Brit angolt beszélt, ismernie kell országa egyik nemzeti hősét. Az elmúlt években megannyi címlapon szerepeltem, mint „nemzeti hős”. Három világbajnoki címem volt, amivel minden addigi brit rekordot megdöntöttem az autósportban. Ezt a magabiztos, céltudatos nemzeti hőst most egy vöröshajú szépség kibillentette az elérhetetlenségével. Engem. Kínomban már csak nevetni tudtam a helyzetemen és félrelöktem a laptopot.

Másnap elhatároztam, hogy teljesen kizárom az életemből a lehetőségét is, hogy találkozzak vele. Csak a feladatomra, a versenyre koncentráltam. 15 pont előnyöm volt 3 futammal az idény vége előtt. Ha a következő 2 versenyen dobogóra állok, akkor akkora pontelőnyöm lesz, hogy a csapattársam, aki a 2. helyen áll a jelenlegi összetett pontversenyben, már matematikailag nem fog tudni megelőzni. Az élet ismét bebizonyította, hogy nekem csak és kizárólag egy feladatom van és időpazarlás más jelentéktelennek tűnő problémákkal foglalkoznom. A mostani magánéletembe tökéletesen bele tudom illeszteni a röpke kalandjaimat, melyek közel sem okoznak annyi gondot, mint egy vonzó vörös hajzuhatag.

Négy héttel később megnyertem a negyedi világbajnoki címemet és ezzel saját rekordomat döntöttem meg brit versenyzőként. Élveztem a velejáró felhajtást. Mint minden népszerű sportoló, nekem is jelentős bevételem volt a reklámokból, amihez a média ingyenes promóciót biztosított. Az utolsó versenyre nem is készültem igazán. Teljesen lekerült a vállamról az egész évi nyomasztó teher, hogy újra megvédjem a világbajnoki címet. Ryan felhívott, hogy meghívjon ünnepelni, de nemet mondtam neki. Kihátráltam a személyes találkozás elől, nehogy véletlenül találkozzak Vele. Ryan ismét bebizonyította úriember mivoltát, a vendéglistáról nem kérdezett semmit.

Karácsony előtt a szponzori megjelenések kötelezőek. Világbajnokként éppen csak elkezdtem pihenni, az idei munka második felvonása csak most kezdődik. Zsúfolásig megtelt a naptár a támogatóink meghívásaival, melyekre illett elmenni, tudva, hogy mennyi pénzt öntenek a csapatomba, hogy világbajnokok lehessünk immáron negyedjére egymás után.

Időközben továbblépésként újra hagytam, hogy levegyenek a lábamról, így ünnepelni már az éppen aktuális partneremmel, Juliával érkeztem minden partira.

Külön megkértem a menedzseremet, hogy minden USA-ban rendezett partit töröljön a teendőim listájáról. Fáradtságra hivatkozva lemondta a felkéréseket, míg az európai meghívásoknak eleget tettem. Két hét alatt tizenegy megjelenés, kettő fotózás és egy bemutató. Ez várt rám december tizedike után.

Az egyik fő szponzorunk egy ismet divatház volt, mely évente, rendszeresen karácsony előtt egy héttel, hatalmas felhajtást rendez az általuk támogatott hírességeknek, ezzel is növelve saját ázsiójukat a résztvevők szemében. A legfontosabb újságok és televízió csatornák is képviseltetik magukat, a még nagyobb hírverés érdekében. Legalább ezer híres ember jelenik meg kísérőikkel együtt. Ígéretükhöz híven hatalmas bálteremben tartják a rendezvényt, lesz élőzene, tánctér. Már a meghívó kézbevételekor magam előtt láttam, hogy a csillárok valóban aranyozottak lesznek és a felkínált pezsgőben aranypor fog lebegni, ami csakis a legdrágább kristálypohárban csilloghat majd. A hírességek bemutatása és bevonulása megközelíti egy piros szőnyeges rendezvény körüli bonyodalmakat. A divatház rendszeresen változtatja a rendezvény helyszínét, mellyel próbálja az érdeklődők izgalmát fenntartani, ezért idén Rómába szervezik meg az eseményt. Sokáig gondolkodtam, hogy a jelenlegi partnerem kísérjen-e el a programra, míg végül amellett döntöttem, hogy adhatok neki egy esélyt. Egy esélyt arra, hogy bizonyítson. De mit is? Nem szeretem őt. Nem is fogom soha. Ha édesapám hallaná a gondolataimat, felpofozna. Nem ilyennek nevelt. Csodálatos gyermekkorom volt, szeretetben nőttem fel és általuk a mai napig abban élek. Minden támogatást megkaptam az életben. Talán a minden nem a megfelelő szó. Kevés arra, hogy kifejezze, mit is kaptam tőlük igazából. Rám áldozták a saját életüket. Nem utaztak el édesanyámmal nászútra sem, mert már úton voltam. Feláldozták értem az álmaikat, az én mesebeli terveim sikerének reményében. Az eredményeimnek hála próbálok visszaadni nekik annyit, amennyi tőlem telhet, de ezek csak anyagiak, illetve megvehető élmények sokasága. Másra vágynak. Már mást kívánnak nekem. Látom rajtuk, de nem mondják ki, hogy azt szeretnék, ha családom lenne. Saját családom. Unokát akarnak tőlem. Próbáltam nekik évekkel ezelőtt elmagyarázni a saját álláspontomat, melyet csendesen elfogadtak, többet nem kérdeztek erről. Szerencsés vagyok, talán a legszerencsésebb a világon, hiszen a szüleim úgy szeretnek, ahogy vagyok, de érzem rajtuk, hogy ők tudnak valamit, amit én még nem.

Elvittem magammal Julia-t, adtam neki egy esélyt, hogy tündökölhessen mellettem egy ilyen nagyszabású rendezvényen. A divatház kitett magáért. Életemben ekkora felhajtást nem láttam még. A helyszín megválasztása tökéletes volt. Hatalmas bálterem, aranyszínben úszó díszlet, márvány burkolat. A legfelső tízezer álma. Limuzinok sora várakozott meghatározott sorrendben. Napokkal a rendezvény előtt megkaptuk a programot. Ki mikor érkezik, mennyi időt tölt a fotósok előtt, mielőtt leül a meghatározott székre, ahol az előre egyeztetett vacsorát elfogyasztja. Ha tizennyolc évesen tudtam volna, hogy ilyen helyeken kell feszengenem, soha nem vállaltam volna ezt az életet. Távol áll tőlem ez a közeg, de ennyi idő után már megszoktam és elfogadtam, hogy az álmommal ez is együtt jár. Kirakat életet élek, amit nem szeretek, de ezt az életet választottam és helytállok. A feladás és a kihátrálás nem az én műfajom. Ha a körülöttem lévők végig tudják csinálni, akkor végig tudom csinálni én is. Mosolyogva, ahogy a viselkedéstanárom tanította. A gondolataimból kizökkentett Julia, aki megkérdezte, hogy biztosan nem készülhet-e rólunk közös fotó? Mutattam neki a programfüzetet, melyen egyértelműen le volt írva, hogy én mikor vonulok végig és ő mikor indulhat utánam. Kikötésre került, hogy egy képen mind a ketten nem szerepelhetünk. Ehhez a bevonuló folyosón kialakított díszlet adott tökéletes támpontot, hogy meddig lehet közeledni egymáshoz, hogy véletlenül se lehessünk rajta egy képen. Julia nem tudta, de ez az én kérésem volt. Tiszteletben tartották a kérésem, még a programfüzetembe is leírták. Közöltem Juliával, hogy a szabályokat be kell tartani, ez nem egy teraszos parti New Yorkban. Gondolataim azonnal New Yorkra és az ottani koktélos estére sodródtak, mely eszembe juttatta a lányt, aki ott, akkor, azon az estén fehér overallt viselt. Miért ennyire nehéz megszabadulnom az emlékeimtől és a vágyaimtól?

A rendezvény pontosan olyan unalmas volt, mint előre sejthető volt. Már bántam, hogy elhoztam Juliát, mert vele kellett maradnom az asztalnál és még csak kinyújtózkodni sem tudtam kimenni, nemhogy beszélgetni másokkal. Ezen a partin nem sok ismerőst láttam. Az asztalnál három másik pár ült, akik közül csak egyiket ismertem személyesen, egy olasz focista volt a kedvesével. A srác a csapatával az előző kiírásban megnyerték a szuperkupát és első helyen végzett az olasz bajnokságban is. Gyönyörű feleségével érkezett, boldognak tűntek. Talán azok is voltak. Vajon hogyan csinálják? Színjáték, mint amit én csinálok vagy őszintén boldogok? Mennyivel kell ügyesebbnek lenni az életben, hogy minden összejöjjön? Karrier és szerelem is egyszerre. Juliára pillantottam, aki ragaszkodott ahhoz, hogy egymáshoz öltözzünk. Hosszú egyenes középbarna haja volt, hatalmas őzike szemekkel. Gyönyörű volt. Magas és vékony, de nőiesen vékony. Ha filmet rendeznék és egy tüneményes, okos lányról szólna, aki a naplóját írogatja, akkor ővele játszatnám el. Nem volt hibája, előzékeny volt velem és türelmes. Mégis kevésnek éreztem. Bosszankodtam magam miatt, az érzéseim miatt. Szeretném én a jó és kedves lányt szeretni, úgy, ahogyan megérdemli, de képtelen vagyok rá. Julia hirtelen megzavart a gondolataimban. Táncolni akart. Táncoltunk. Az este végére már nagyon megbántam, hogy kitettem ennek a rendezvények a kapcsolatunkat. Sok hűhó semmiért. Arra gondoltam, hogy ennél többet én ennek a lánynak nem tudok adni. El kell őt is engednem, hogy néminemű becsületet érezhessek magammal szemben. Bár már kételkedek abban is, hogy van-e nekem egyáltalán olyanom.

Miután vége lett a római kiruccanásunknak megkértem Juliát, hogy fejezzük be a viszonyunkat és ne húzzuk egymás idejét. Sírva fogadta kérésemet, ő ugyanis elhitte színjátékomat. Mindenfélével megvádolt és csúnyán beszélt velem, amit csendben viseltem. Hasonlítottak már minden fajta állathoz és illettek már kellemetlenebbnél kellemetlenebb jelzővel is. Az egyéjszakás kapcsolataimat Frank zárja le. Ezeket a 2–3 hónaposakat meg én. Már megtanultam, hogy csak csendben kell maradni, felesleges bármit mondani, mert úgysem érzem át, amit ők érezhetnek. Tiszteletben tartom őket annyira, hogy hadd lehessenek mellettem azok, akik igazából. Sírnak, kiabálnak, dobálóznak, káromkodnak. A reakcióikat már megszoktam és mint általában, most is felvetődött bennem, hogy ha nem változatok ezen, akkor olyanná válok az életben is, mint a pályán. Szörnyeteggé alakulok. Amikor Martin a csapatfőnököm először kiabálta a fülembe egy végtelen esélytelen verseny megnyerését követően a szörnyeteg kifejezést, szinte sértőnek találtam. Csak a hangsúly és az utána következő szavai, melyek adrenalinnal voltak átitatva biztosítottak róla, hogy ez a világ legnagyobb bókja tőle. A becenév rajtam ragadt, még a családom is egyetértett vele. Immáron több, mint tíz éve viselem ezt a jelzőt, ami az évek folyamán büszkévé tett, de a magánéletem nem egy és ugyanaz a karrieremmel. A magánéletben nem ilyen akarok lenni. Én herceg akarok lenni. A királylány hercege. Meg akarok küzdeni a sárkánnyal és el akarom nyerni a királylány szívét. De fogalmam sincs, hogy hol a királylány és térképem sincs hozzá.

Egy utolsó meghívásom volt még két ünnep között Londonban. Juliával már 2 hete szakítottam, így egyedül érkeztem az óragyártó cég partijára, mely sokkal közelebb állt az én világomhoz, mint a római rendezvény. Csendesebb volt, félhomály, rengeteg ismerős arc, állófogadás. Bármikor le lehetett lépni, senki észre sem vette volna, mert nincs hely, amit foglalnom kell. Éppen egy kollégámmal beszélgettünk a jövő évi fejlesztésekről, amikor megláttam Őt. Megint. Mit kereshet itt? Elterveztem, hogy egy ideig nem megyek miatta Amerikába, erre itt van a szülővárosomban. Egyszerre voltam izgatott, mint egy kisfiú, aki megkapta a régen áhított kiskutyáját és dühös, mert nem tudom, mi tévő legyek. A kollégám odanézett, ahova bámultam, mert félbehagytam a mondatomat, amit én észre sem vettem.

– Ismered? – kérdezte Tom.

– Nem – választom zavartan. Te igen?

– Nem. Sosem láttam azelőtt – válaszolta Tom.

Mire visszanéztünk, már továbbállt, mint mindig. Sötétlila overallt viselt, a haja kiengedve. Most sem volt időm rendesen megfigyelni, mert csak másodpercekig láthattam. Olyan, mint egy árny. Pár perc múlva újra megláttam. Ugyanazzal a biztonsági emberrel beszélgetett, mint NewYorkban, amikor fehér ruhában volt. Ekkor jutott eszembe, hogy Ryan buliján lévő biztonsági emberek is hasonló ruhákat viselnek, mint ez a férfi. Elgondolkodtatott, hogy lehet-e összefüggés vagy ezek csak a véletlen művei. Gondolataimból Tom zökkentett ki.

Amikor újra a szemem elé került éppen a házigazdával, Ben Stone-nal beszélgetett kedélyesen. Úgy tűnt, régóta ismerik egymást. Ben cége évek óta jelentős támogatást nyújt az egész autósportnak. Figyeltem őket egy darabig, majd felbátorodva elindultam feléjük. Arra jutottam, hogy miért ne mehetnék oda hozzájuk, hiszen Bent régóta ismertem és semmi veszítenivalóm nem volt. Ahogyan igyekeztem feléjük, a számomra már idegesítően gyakran megjelenő biztonsági ember sietett oda hozzájuk és mindketten sietősen távoztak vele. Kész, vége. Ennyi volt. Egyértelműen bebizonyítottam, hogy én vagyok a világ leglassabb embere. Ez hivatalos, rekordkönyvekbe való tény. Gondolataimba mélyedve elmosolyodtam és elindultam a pult felé. Eszembe jutott, hogy a telefonomat annál az asztalnál hagytam, ahol Tommal beszélgettem és hirtelen visszafordultam, amikor is nem figyeltem kellően és meglöktem a hátam mögül érkezőt.

– Pardon, nem figyeltem – mondtam berögzülten.

Meghűlt bennem a levegő. Ő állt velem szemben.

– Minden rendben van – mondta és elmosolyodott.

Néztük egymást. Egy épkézláb köszönésre sem voltam képes, annyira hirtelen történt minden. Erre az eshetőségre nem volt írott szövegem. Mindig arra készültem, hogy odamegyek hozzá, nem pedig arra, hogy fellököm. Most láttam először közelről. Gyönyörűbb, mint gondoltam. Zöld szeme van, csodálatos, amilyet még nem láttam. A vörös hajával együtt olyan, mint egy mesebeli királylány. A bőre makulátlan volt és éreztem, hogy édes illat veszi körül, ami még vonzóbbá tette. A lila overall tökéletesen állt rajta, mintha csak rá szabták volna. Alacsonyabb volt, mint én, a magassarkú cipő ellenére is. Hibátlan alakja volt, számomra az egész nő hibátlan volt. Próbáltam valamit kinyögni a számon, de nem sikerült. Mire felocsúdtam és elkezdtek forogni a fogaskerekeim, hirtelen a hátam mögé nézett, az arcáról eltűnt a kedves mosoly és elindult.

– Ne haragudj, de mennem kell – mondta.

Meg akartam kérdezni, hogy hová megy, de már elsietett. Meglepően gyorsan és kecsesen tud mozogni abban a magassarkúban.

Hazaérve beleomlottam az ágyba és arra gondoltam, hogy ki kell derítenem ki ez a lány. Hiába próbáltam elkerülni, az élet mégis úgy alakította, hogy Őt hozza el hozzám. Ezek makacs tények, állapítottam meg magamban és mosollyal az arcomon aludtam el.

Eltelt a szilveszter és ezzel együtt fellendült az újévi autó fejlesztési munkálata. Szimulációs feladatok, edzés, gyárlátogatás. Gyorsan eltelt az előző év. Mindig egyre gyorsabban telik. Édesapám mindig azt mondja, hogy ahogy öregszem, ezt egyre inkább így fogom érzeni. Megállapítottam, hogy öregszem.

Az idény márciusban kezdődik, így még azelőtt el kell utaznom az USA-ba, mielőtt elkezdődik a turbófokozat. Februárban Ryanék otthon voltak, így akkora időzítettem az utazást. Egy hetet töltöttem el náluk, közben rengeteg más ismerősömmel letudtam LA-ben a kötelező találkozásokat. Ryanéknél jön az első baba. Monica, Ryan felesége gyönyörűbb, mint valaha. Csodálatos szőke haj, kék szemek, mint Ryan női változata. Nem csodálom, hogy lassan 8 éve imádják egymást és most jön egy kisbaba. Együtt örültem velük a hír hallatán és végre nem kellett megjátszanom magam. Őszinte a kapcsolatom velük és igazán jól érzem magam a társaságukban. Ryannel egy szponzori találkozón ismerkedtünk meg, ahol láttam rajta azt a feszengést, amit az ilyen rendezvények okoznak egy kezdő feltörekvő tehetségnek. Nemhiába, az élet minden területén folyamatosan tanulni és fejlődni kell. Ismertem a zenéjét és kedveltem is, így odamentem hozzá beszélgetni. Öt évvel volt fiatalabb nálam, Jasonnal egyidős, így rengeteg közös témánk volt már akkor is. Tíz év telt el és még soha nem hazudtam neki. De mégis, egyszer, amikor mentegetőztem, hogy hamarabb mentem hozzájuk. Bűntudatom volt emiatt. Abszolút megbízok benne, miért ne mondhatnám el végre valakinek, hogy meg akarok ismerni egy lányt, főleg, ha a másik biztosan ismeri is azt az illetőt. Ha van valaki, aki önzetlenül segítene nekem ezen a világon a családomon kívül, az Ryan.

Egyik este Ryanék tengerparti házának teraszán beszélgettünk a hűvös Los angelesi februárban. Puha kanapékkal volt teli a teraszuk, hozzájuk illő plédekkel. Monica minden esetben ragaszkodott a kényelmes és praktikus bútorokhoz, ezalól a terasz helyisége sem volt kivétel. A terasz padlója igazi fa deszkával volt lefedve, ami a tavalyihoz képest újszerű volt, biztosan nemrég cserélhették le, miután ez az éghajlat igencsak kedvezőtlenül befolyásolta a fa időtállóságát. Monica a terhesség miatt minden nap nagyon fáradt volt, így mindig hamarabb feküdt le aludni, mint mi Ryannel. Nem történt ez most sem másként. Amikor Monica bement lefeküdni előtte elköszönt tőlünk.

– Jó éjt fiúk!

– Jó éjt! – mondtam.

Ryan felállt, odasétált hozzá és még egyszer megcsókolta. – Jó éjt szerelmem! – mondta kedvesen neki Ryan.

Némán néztem őket és tudtam, hogy eljött az idő, végre értem, mit akarok a jövőben. Már a bajnoki cím sem érdekel jobban annál, minthogy én is így érezzek valaki iránt. Mellettem ül a szerelmem, feláll, elköszön és már akkor annyira hiányzik, hogy inkább utána megyek még egy csókért. Éreztem, hogy erre vágyok én is.

– Ez kellene neked is! – mondta Ryan, miközben visszaült a korábbi helyére.

Döbbentem néztem rá. Ryan minden egyes kalandomról tudott és tudta az álláspontomat a család fronton is. Mégis, mintha a fejembe látott volna. Nem hiába, ő a legjobb barátom.

– Gondolat olvasó vagy – nevettem.

– Megtaláltad? – kérdezte nyugodtan.

– Kit? – kérdeztem vissza. Hirtelen nem értettem, mire céloz.

– Aki miatt kérted a vendéglistát – noszogatott tovább Ryan.

Ingattam a fejem. Nem is tudtam, mit is mondhatnék zavaromban.

– Nem – nyögtem ki végül, mintha nem is lenne annyira fontos.

– Akarsz róla beszélni? – kérdezte kíváncsian.

– Nem nagyon – válaszoltam.

– Jaden, azért tehetnék mégiscsak egy megjegyzést ezzel kapcsolatban? – nagyon úgy tűnt, hogy Ryan most nem adja fel.

– Van más választásom? – kérdeztem, mintha már meg is adtam volna magam.

– Te is tudod, hogy nincs – nevette el magát. A lényeg, hogy azért nem találtad meg, mert szerintem, akit te kerestél, ő nincs rajta. Mármint a listán.

– Ki? – kérdeztem megdöbbenve. Ki nincs rajta?

Ryan mosolygott.

– Akkor mégiscsak akarsz róla beszélni? – Ryan szinte dörzsölte a tenyereit.

– Honnan tudod kit keresek? – kérdeztem meglepetten.

– Mert ismerlek. Tudom, hogy kikkel állsz felületes viszonyban, sok könnyű nőcskével, mert azt gondolod, hogy ez elég. Persze elég, másnap reggelig. De azt is tudom, hogy ott legbelül, az a Jaden, aki titkon családra vágyik, akit én is imádok és a házamba engedek, aki tudja a legféltetebb titkunkat a nejemmel, amit mindenki elől titkolnunk kell, tudom, hogy milyen típusú embert kereshet annyira, hogy nem beszél róla senkinek. A te esetedben talán kockás zászlónak is hívhatnánk – nevetett fel. De a lényeg, hogy te olyan embert keresel, aki más, mint az átlag. És – emelte fel a hangját – én tökéletesen tisztában vagyok azzal, ki az, aki más, mint a többi vendég az estélyeimen. Ami az igazsághoz hozzátartozik, hogy neki még csak fogalma sincs róla, hiszen neki ez a természetes. Talán pontosan emiatt imádom én is annyira őt. Miatta még azt is elnézem, hogy talán, ha nevezhetjük így, őszintétlen voltál velem szemben.

Hallgattam Ryan-t, nem volt értelme mentegetőznöm.

– Nem tudom, hogy segítek-e azzal, ha megválaszolom neked a fel nem tett kérdésedet – mondta lassan.

– Nem értelek – mondtam döbbenve.

– Nem is egyszerű ez a helyzet nekem sem. Ugyanis, akit keresel nincs rajta a vendéglistán, mert…

– Nem is vendég, ugye? – kérdeztem vissza hirtelen.

– Nem. Nem az – mondta.

Hallgattam.

– Akkor ki ő? – kérdeztem újra.

– Erről nekem nem szabad beszélnem – Ryan habozott.

– Velem?– erőltettem tovább a beszélgetést.

– Senkivel – mondta határozottan.

– Ryan! Tudnál nekem segíteni?– kérleltem.

– Most nem tudok – mondta elszomorodva.

– Miért nem? – Csodálkoztam. Minek kecsegtet a lehetőséggel, ha nem tud segíteni. Hiszen ismeri. Annyit kell tennie, hogy megadja a nevét, a többit intézem magamnak.

– Elég a neve – tettem hozzá.

–Ígéretet tettem neki és titoktartás kötelez rá, hogy nem adhatok ki róla semmilyen információt – magyarázta halkan Ryan.

– Tessék? – kérdeztem. – Ennek semmi értelme – folytattam.

– Nehéz elmagyarázni. Őt akkor ismertem meg, amikor Monicával járni kezdtünk. Nagyon szoros a barátságunk, sokat segített már nekem és Monicának is. Teljes biztonsággal állíthatom, hogy a továbbiakban is bármikor számíthatunk rá. A világ legrendesebb embere. Annyira önzetlen, hogy szerintem a szótárban miatta létezik ez a szó. Nem te vagy az első, aki szeretné őt megismerni, de neked is csak annyit tudok mondani, hogy ha tudni akarod a nevét, akkor azt Tőle fogod megtudni. Nem kért tőlem soha egyebet, csak azt, hogy ne beszéljek róla senkinek. Ennyit tudok most mondani neked. Nem szeretném elárulni. Értessz engem?

Döbbenten hallgattam, hogy a legjobb barátomnak évek óta titka van előttem, ami nem is zavarna, de egyértelműen fontosabb számára az a nő, mint a mi barátságunk. Csak bámultam magam elé.

– Soha nem hallottam tőled senki olyanról az elmúlt években, akiről így nyilatkoznál.

– Így van. Már a kapcsolatunk elején kölcsönösen megegyeztünk, hogy nem adjuk ki egymást mások előtt, csak, ha mindketten hozzájárulunk. Viszont amikor nem reagáltál semmit a vendéglistát követően, sejtettem, hogy RR-t keresed.

– Van oka erre a névtelenségre? – érdeklődtem.

– Bizonyos értelemben igen. – válaszolta Ryan.

– RR? Mi az az RR? – kérdeztem.

– Óh. Az egy poén. Az egyik munkahelyén így nevezték a háta mögött. Még neki is tetszett, így ráragasztottam én is – mosolygott Ryan.

– És mit jelent? – feszegettem tovább a beszélgetést.

– Talán ezt elmondhatom – nevette. RR, mint Red Rush.

– Tényleg találó – nevettem fel. Most már biztos, hogy ugyanarra a nőre gondolunk – mondtam.

– Jaden! Most nincs az Államokban, de ha visszatér, akkor találkozni fogtok. Megígérem. De Ő ezt soha nem tudhatja meg, mert akkor elveszítem Vele szemben a hitelemet. Kérlek Jaden, ha arra kerül sor, amit mindketten remélünk, akkor viselkedj olyan barátként velem szemben, ahogyan most én veled szemben. Ígérd meg! – Ryan nagyon határozott volt, hallani lehetett, hogy nem csak játszik.

– Miért segítenél, ha ezzel bajba sodrod magad? – kérdeztem halkan.

– Mert már évekkel ezelőtt találkoznotok kellett volna! – Ryan hangsúlyt váltott és hangosabban beszélt. Mintha bármit is bizonyítania kellene. – Amit azonnal tudtam, amikor megismertem őt. Évek óta bűntudatom van, hogy nem teszek semmit. Értetek. Monica egyetért velem és Monicának nagyon jók a megérzései. Nemsokára apa leszek. Nehéz döntéseket kell meghoznom. Ez is egy ilyen döntés nekem. Nem tudom, mikor, de azt tudom, hogy ígéretet tettem neked, hogy találkozni fogtok. Onnantól neked kell tenned azért, hogy megismerd. De nem lesz egyszerű, amit már gondolom, te is sejtessz.

– Akkor mégis miért? – hallgattam a legjobb barátomat, aki most bizonyította be, hogy a legjobb barátom az egész földön.

– Mert azt kívánom neked, ami nekem van – Ryan visszatért a nyugodt hangsúlyhoz.

– Megígérem, hogy nem árulom el a titkot.

– Köszönöm! Monica sem tudhat róla. Kérlek! Még egy valamit szeretnék neked mondani, vagyis inkább javasolni, már ha egyszer tényleg eljuttok oda, hogy szóba áll veled. Hinned kell neki! Bármit mond, igazat fog mondani, még ha nem is fogod mindig így érezni.

Bólintottam. Az volt az érzésem, hogy Ryan nem véletlenül titkolta el előlem őt és biztos vagyok benne, hogy ez utóbbi jó tanács is segítségemre lesz. Remélem.

Aznap este már csak a gyermek neveken viccelődtünk, hogy kinek melyik tetszik.

– A fiú nevek jobbak – állapítottam meg.

– Persze, mert már annyi nővel volt dolgod, hogy szinte az összes jó nevet kizárod miattuk – nevetett Ryan.

– Nem mindenki olyan szerencsés, mint te! – mondtam pimaszul.

– Reméljük a következő nevet, amit megismersz, nem dobod ki az ablakon – mondta Ryan keresztbe tett ujjal.

– Reméljük – mondtam.

Márciusban elkezdődött az újabb idény. Az újonnan fejlesztett konstrukció megbízhatónak tűnt és a formám is tökéletes volt. Mióta eljöttem Ryanéktől, nem ismerkedtem senkivel. Átgondoltam, mit szeretnék és ahhoz nincs szükségem kudarcra ítélt kapcsolatokra. Érzem, hogy türelmesnek kell lennem és Ryan ebben megerősített. Várni fogok. Csak egy dolog bizonytalanított el, hogy Ryan semmi támpontot nem adott arra vonatkozóan, hogy meddig is kell várnom. A Los Angeles-i utazásom részlegesen levette a terhet a vállamról. Jól esett megosztani a problémámat Ryannel. És bíztam a közös tervünk sikerében. Sokkal jobban ment az edzés, könnyed egyszerűséggel tudtam tartani a versenysúlyom. Minden idény eleje nehezen indul számomra. Az évad első negyede után szoktam feleszmélni, hogy mi is a feladatom, de a mostani idény első 4 futamát olyan nemes egyszerűséggel nyertem meg, hogy el sem hittem. Elérkezett a május és vártam nagyon Ryan jelzését, de csak a szokásos telefonhívásokat bonyolítottuk le. Én nem kérdeztem, ő nem mondott semmit Róla. Monica június végére volt kiírva és már nagyon készültek az új családtag érkezésére. Elmesélte, hogy a munkája miatt egy időre a New York-i házukba költöznek, így ott alakították ki a gyermekszobát, melyről képeket is küldött.

– Irigyellek – sóhajtottam mélyet, miközben ábrándoztam az életéről.

– Köszönöm Jaden! – válaszolta Ryan.

– Tudjátok már a nevét? – kérdeztem izgatottan. Tisztában voltam vele, hogy nagyon nem tudnak dűlőre jutni ebben a kérdésben.

– Igen, de még senkinek nem szeretnénk elárulni – mondta bocsánatkérő hangsúllyal.

– Megértem. Nem is faggatlak erről, majd tudni fogom, ha már tudnom kell – nyugtattam meg.

– Köszönöm!

– Várom, hogy hívjatok, akkor biztosan odarepülök megnézni titeket!

– Ez a minimum haver!

Letettem és arra gondoltam, hogy bárcsak már én is neveken gondolkodhatnék. Ryan rendes ember, és megküzdött mindenért, amije van. Azokban az időkben amikor Monicával megismerkedtek nagyon sok kezdeti nehézségen mentek keresztül, de szerelmük erősebb volt mindennél. Sem a média, sem a rosszindulatú „jóakarók”, sem a csábító kísértés nem gyengítette meg kettejük kapcsolatát. Minden nap erősebbek lettek együtt, tökéletes párost alkottak. Vajon én valaha képes leszek ilyen kapcsolatra? Lesz olyan nő, aki akkor is hiányozni fog, ha mellettem van? Vajon tényleg érdemes kergetnem az árnyat vagy ő csak egy képzelet marad?

Még a karrierem legelején volt egy szerelmi kapcsolatom. Vanesszának hívták, pár évvel idősebb volt, mint én. Akkor azt hittem, tökéletes. Minden nap úgy tett, mint aki bebizonyítja, hogy szeret. Arról is biztosított, hogy miatta vagyok ilyen sikeres újonc, mert egy sikeres férfi mögött mindig egy erős nő áll. Állandó kísérőmmé avanzsálódott, bárhova is mentem. Imádtam vele megjelenni, büszke voltam rá, hisz okos, intelligens üzletasszony volt. Értem, a sikereimért a munkáját is átszervezte. Annyira boldog és szerelmes voltam, hogy nem vettem észre, a magától értetődőt, hogy nincs tökéletes kapcsolat. Hittem, hogy a miénk kivételes. Igazi rózsaszín ködben éltem. Abban a bizonyos rózsaszín ködben, amit egy szerelmes férfi elhisz egy önző, manipuláló nőnek. Az első év után tűnt fel, hogy kezdenek lemaradozni a barátaim, majd a családom következett. Vakságban szenvedtem és elhittem neki minden egyes szavát. Ezzel magyarázom, hogy nem vettem észre a nyilvánvaló jeleket, hogyan manipulált és nyomott el az élet minden területén. Ő volt az a nő, akinek hagytam, hogy kiabáljon velem, hogy eljátszhassa a sértődöttet, elhitette velem, hogy mindent feláldoz az én sikereimért. Nagyszerű színésznő lett volna, de erre csak későn eszméltem rá. Ryan egyszer felhívott, hogy szeretne vele úgy találkozni kettesben, hogy Vanessza nincs velem. A találkozón Ryan szembesített azzal, hogy Vanessza hányszor csalt meg és mennyi pénzt csalt el tőlem mindenféle hazugsággal. Bizonyítékokat sorakoztatott fel Vanessza ellen. Akkor, ha csak pillanatokra is, de gyűlöltem Ryant, hogy ezt megtette velem. Idővel az élet őt igazolta és nem büntettem tovább a hírvivőt. Ryan barátként viselkedett egy nagyon kritikus helyzetben és megvédett a további sérülésektől. Jól tettem, hogy megbíztam benne és éreztem, hogy mindig is bízni fogok. Jó pár év telt el azóta és talán én is adhatok magamnak egy másik esélyt a boldogságra. Meg kell szabadulnom a Vanessza nevű bőröndömtől, mielőtt végérvényesen szörnnyé változok. Hiszen nem minden nő Vanessza.

A május is eltelt és a hónapban rendezett mindkét futamon dobogós helyezést értem el, amivel tetemes előnyre tettem szert. A munka frontján kifogástalan eredményeket értem el. Könnyű évad volt, talán az eddigi legkönnyebb. Lassan 36 éves koromra megtanultam győzni. Veszíteni már kisgyermekként megtanultam. Rettenetesen dühített, ha veszítettem. Vergődtem, kiabáltam, csapkodtam. Olyan lehettem akkor, mint most azok a lányok, akikkel szakítani szoktam. Már nem zavar, ha 2. vagy rosszabb helyezést érek el. Tökéletes békében vagyok, egyensúlyban érzem magam. Mindig nyerni akarok, de meghalni nem. Édesapámnak nagyon sok bölcs mondata cseng a fejemben, amiket gyermekkorom óta ismételget. Halkan, tisztán, ahogyan senki más nem beszél velem.

„Kisfiam! Mindig hozz okos döntést! Az életed a legfontosabb kincsed, egyetlen kupa sem adhatja vissza azt!”

Imádom apámat. Ezt a tanácsát négyévesen hallottam tőle először, amikor még gokartos koromban forró fejjel ütköztem. Akkor még számításba sem jött, hogy valaha is megelégedjek a 2. hellyel. Ez több, mint 31 éve volt. Édesapám szavai a legmegnyugtatóbbak voltak számomra. Soha nem beszélt sokat, sőt, inkább keveset. Négy éves koromban kezdtem ezt a sportot, mely az ő álma volt. Minden angol versenyen részt vettem. Édesapám gőzerővel dolgozott, hogy finanszírozni tudja a kezdeti szárnycsapásaimat, majd, amikor szponzorokat szerzett, akkor elindultam az európai versenyeken is. Németországban, Franciaországban, Olaszországban. Eredményeimmel kimagasodtam korosztályomból, illetve az egyedi bőrszínem miatt mindenki azonnal tudta ki vagyok. Szerencsém volt, apukám jó munkát végzett, mint apa és mint menedzser is. Egyszer sem voltunk szponzor, ezáltal pénz hiányában a karrierem során. Egyenes volt az utam és egyirányú. Előre! Nekem csak egy feladatom volt: nyerni. Bizonyítani, hogy minden munka, amit értem tett, nem volt hiábavaló. A célom egy volt, hogy minden családtagom által feláldozott év és önös álom sikerré kovácsolódjon általam. Megtettem, ahányszor képes voltam rá. Győztem. Jason 5 évvel később ugyanezen az úton indult el, de ő nem olyan volt, mint én. Ő bulinak tekintette és hobbiként kezelte a versenyzést. 16 évesen felhagyott a versenyzéssel és mérnöknek kezdett tanulni. Utólag igazolódott, hogy akkor ott ez volt a legjobb döntés részéről.

Június 25-én Ryan sírva hívott fel.

– Megszületett és gyönyörű, mint az anyja – motyogta elcsukló hangon.

– Kislány lett?– kérdeztem. Ryanék nem szerették volna előre tudni a gyermek nemét.

– Igen. Charlotte Monica Baker. Emellett döntöttünk – sírt Ryan.

– Gratulálok az újszülött gyermekedhez! – mondtam meghatódva. Ryan ritkán sírt. Meghatott az elérzékenyülése.

– Jövő héten hivatalos eseményt tartunk, ha felocsúdtunk, akkor szólok, mikor, hol. A július 4-i hosszú hétvégén tartjuk, amikor te is ráérsz.

– Rendben. Addig nyerek egy futamot Charlotte tiszteletére!

– Ámen tesó!

Boldogság. Ez az egyetlen szó, ami eszembe jutott.

Két nap múlva Ryan üzent, hogy július 2-án estére tegyem magam szabaddá. Az év kellős közepén jártunk, az idényközi nyári szünet előtt, amikor minden napra két program is jutott, de mindent sutba dobva a menedzseremnek jókora mennyiségű feladatot adva, július 2-án délben már New York-ban voltam.

New York a kedvenc városom mind közül. Ott otthon érzem magam. Manhattan magával ragad engem. Mind a zsizsegés, mind a lendület. Én is ilyen vagyok, ezért is imádom.

Elfoglaltam a szállást, majd gyorsan útra keltem átvenni az ajándékokat, amiket eleve New Yorkba rendeltem. Rettenetes hőség volt, így a szokásos álruha nagyon zavart, de nem akartam, hogy megállítsanak minden méteren, így inkább szenvedtem.

Miután visszaértem a szállásra a testőrömnek jeleztem is, hogy ő visz el Ryanékhez, mert kibírhatatlan a hőség odakint.

Miután lezuhanyoztam, elkészültem, Ryan hívott.

– Baj van? kérdeztem.

– Nem. Miért? – kérdezte Ryan.

– Mindjárt kész vagyok, lehet hamarabb megyek, ha nem baj.

– Nem. Gyere nyugodtan, örülni fogunk.