SZABÓ-BARTHA ANETT

ELMÉNK
CSAPDÁJÁBAN

Elfogadás és tudatosság a sémáink kezelésében

© Szabó-Bartha Anett, 2022

© Open Books, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Aranyossyné Bondi Judit

Borítóterv Relatív

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-086-6

Tartalom

Előszó

I. ISMERKEDÉS A SÉMÁINKKAL

1. Hogyan keletkeznek a sémáink? – Személyes történeteink születése

2. Újraélni a múltat – Megkövesedett történeteink nyomában

3. Bennünk élő részeink felfedezése – Ismerjük meg a sémamódokat

II. AZ ELFOGADÁS ÉS ELKÖTELEZŐDÉS TERÁPIA ALKALMAZÁSA A SÉMÁINK KEZELÉSÉBEN

4. Miért befolyásolnak minket a belső történeteink, avagy hogyan szüntessük meg a sémáinkkal való összeolvadást?

5. A sémáinkat kísérő „túlélési stratégiáink” megértése és megváltoztatása – Az élményelkerüléstől az elfogadásig

6. Értékvezérelt élet a sémáinkkal – Hogyan teremtsük meg a szilárd alapokat?

7. Hogyan maradunk le életünk pillanatairól? – Ismerkedés a tudatos jelenléttel

8. Hogyan segíthetek magamnak? – Az önegyüttérzésünk fejlesztése

ZÁRSZÓ

A sémák pszichológusszemmel – Az önismeretnek soha, a könyvnek azonban vége van

Irodalom

Köszönetnyilvánítás

Hannámnak

Előszó

Hogyan sétáljunk bele elménk csapdájába?

Egy kiváló szép estén a nem kevésbé kiváló Ivan Dmitrjevics Cservjakov, hagyatéki végrehajtó, a földszinti zsöllye második sorában ült, és látcsövén keresztül gyönyörködött A corneville-i harangokban. Gyönyörködött, és a földi boldogság csúcspontján érezte magát. De hirtelen… Elbeszélésekben gyakorta találkozunk ezzel a „hirtelen”-nel. Igazuk van az íróknak: az élet olyannyira bővelkedik váratlan meglepetésekben! Nos: Cservjakov arca hirtelen elfintorodott, szeme kidülledt, lélegzete elállt… leeresztette szeme elől a látcsövet, előrehajolt és… hapci!!! Amint tetszett látni – tüsszentett. Tüsszenteni sehol senkinek sem tilos. Tüsszent a paraszt, tüsszent a rendőrkapitány, sőt némelykor még a titkos tanácsos is. Mindenki tüsszent. Cservjakov nem jött zavarba, megtörülközött zsebkendőjével, és mint udvarias ember, körülnézett: nem zavart-e meg valakit a tüsszentésével? Ekkor azonban menthetetlenül zavarba jött. Észrevette, hogy a zsöllye első sorában, az előtte ülő öregúr kesztyűjével törölgeti tarkóját s kopasz fejét, és valamit mormol hozzá. Az öregúrban Brizzsalov államtanácsost, a közlekedési minisztérium tábornoki rangban lévő főtisztviselőjét ismerte fel.

„Ráprüszköltem! – gondolta röstelkedve Cservjakov. – Nem a főnököm, más hivatalban szolgál, de mégiscsak kínos. Bocsánatot kell kérnem.”

Cservjakov köhécselt, felsőtestével előredőlt, és a tábornok fülébe súgta:

– Bocsásson meg, mélts… uram, leprüszköltem… nem szándékosan tettem…

– De kérem, semmi az egész…

– Bocsásson meg, az Istenre kérem. Igazán nem… igazán nem akarattal!

– Jaj, hagyjon békén, kérem! Ne zaklasson már!

Így indul a történet. Egy ártalmatlan tüsszentéssel és az azt követő bocsánatkéréssel. Ám itt nem zárul le ez az apró incidens, a lavina megállíthatatlanul elindul…

Cservjakov még jobban zavarba esett, bambán elmosolyodott, és felnézett a színpadra. Nézett, nézett, de előbbi boldogsága nyomtalanul eltűnt. Nyugtalanság gyötörte. A szünetben odalépett Brizzsalovhoz, egy darabig szaladt mellette, majd félénkségét leküzdve, megszólította:

– Az imént leprüszköltem, mélts… uram… Bocsásson meg… Én igazán nem azért, hogy…

– Elég volt! Rég elfelejtettem az egészet, és maga még mindig ugyanazt hajtogatja! – szólt rá a tábornok, és türelmetlenül mozgatta alsó álkapcsát.

„Azt mondja, elfelejtette, a szeméből meg csak úgy árad a gyűlölség – gondolta magában Cservjakov, és gyanakodva pillantott a tábornokra. – Szóba se akar állni velem. Meg kellene neki magyaráznom, hogy nem szántszándékkal tettem… Hogy ez a természet törvénye, máskülönben még azt gondolja, hogy le akartam köpni. Ha most nem gondolja, majd később eszébe jut!”

Önmarcangolás, kételyek, belső gyötrődés, a következményektől való félelem – ezek ragadják el főhősünket, aki innentől kezdve az önsorsrontás útjára lép.

Másnap Cservjakov felöltötte vadonatúj hivatali egyenruháját, megnyiratkozott, és elment Brizzsalovhoz, bocsánatot kérni. A tábornok fogadószobájában már rengeteg kérelmezőt talált, s közöttük megpillantotta magát a tábornokot is, aki már megkezdte a fogadást. Miután néhány kérelmezőt meghallgatott, Brizzsalov végre Cservjakovra emelte tekintetét.

– Tegnap az Árkádia Színházban, ha méltóztatik rá emlékezni, mélts… uram… – kezdte meg előadását a hagyatéki végrehajtó. – Tüsszentettem és véletlenül… lefröcsköltem… Bocs…

– Hát ezek meg miféle… Ilyen semmiséggel zaklat… Nos, mit kíván? – fordult a tábornok a soron következő kérelmezőhöz.

„Szóba sem áll velem! – gondolta Cservjakov elsápadva. – Tehát haragszik… Nem, ezt nem hagyhatom annyiban… Meg kell neki magyaráznom…”{1}

A gyötrő gondolatok továbbra sem engednek szorításukból, és hősünk ennek örvényében sodródik egyre lejjebb és lejjebb. Aki olvasta Csehov klasszikusát, pontosan tudja, meddig ragadja el főhősünket gondolatainak és érzelmeinek spirálja. Az iménti idézetben tökéletes forgatókönyvet kaptunk arra, hogyan is sétáljunk bele elménk csapdájába, megállíthatatlanul száguldva egy számunkra kedvezőtlen, bár remélhetőleg nem egy ugyanolyan baljós végkimenetel felé. Amennyiben Cservjakovtól kellene elkérnünk a csapdába kerüléshez vezető pszichés rugalmatlanság receptjét, az a következőképpen nézne ki:

Válasszunk egy helyzetet, amely valamiért nem hagy minket nyugodni, és zavaró gondolatok, testi érzések, emlékek garmadáját indítja el bennünk! Hagyjuk, hogy a hirtelen ránk törő gondolat, emlék vagy érzés teljesen lekösse a figyelmünket, és nagyon vigyázzunk, nehogy véletlenül másra terelődjön. Ha ezek teljesen befurakodnak az elménkbe, el ne engedjük őket, csak merüljünk el bennük bátran! Ha véletlenül eltűnnének, gyorsan hozzuk vissza őket, hiszen még nem foglalkoztunk velük eleget. Ha a rémisztő múltba visznek minket, ne tiltakozzunk, időzzünk el abban hosszan! De foglalkozhatunk akár a nyugtalanító jövővel is. A lényeg, hogy semmiképp ne figyeljünk másra, ne hagyjuk, hogy bármi is elszakítson minket attól, ami a fejünkben lejátszódik! Merüljünk el minél inkább a gondolatainkban, feltételezéseinkben, és ha lehet, legyen köztük minél több önostorozó kijelentés is! Mindenképp bízzunk abban, hogy ezek az állítások teljesen helytállók, ne kérdőjelezzük meg őket – higgyük el, a fejünkben automatikusan kipattanó következtetések soha nem hazudnak! Legyünk biztosak benne, hogy a helyzetet lehetetlen másképp értelmezni, mint ahogyan mi látjuk, arra vonatkozóan egyszerűen nem létezik más magyarázat! Egy percet se várjunk a döntéssel, cselekedjünk azonnal! Tegyük azt, amit a belső hangok súgnak. Hagyjuk, hogy a félelmeink, a haragunk vagy bármilyen más érzelmünk vezessen minket! Semmiképp ne törődjünk azzal, vajon mi lesz később, vagy másokra a viselkedésünk milyen hatással lehet. Csak hallgassunk az ösztönös megérzéseinkre, hisz ezek pontosan tudják, mi nekünk a legjobb és leggyorsabb megoldás. Ha lehet, ismételjük meg ezt az egész műveletet újra és újra! Még ha nem is mindig értjük, mi történik, és mások is nemtetszésüknek adnak hangot, mi csak haladjunk bátran tovább ezen az úton!

Ha mindez már tökéletesen megy, akkor sikerült véghez vinnünk a pszichés rugalmatlanság Cservjakov által is szemléltetett receptjét.

Mit jelent az „elmecsapda”?

Nagyon bizarrnak tűnt az iménti leírás? Netán voltak benne ismerős részek? Ha ez utóbbi állítás igaz, akkor jó helyen jár. Talán első olvasásra meghökkentők a receptben foglaltak, ám az is lehet, hogy keserű mosollyal nyugtáza, hogy ez bizony sajnos sokszor magától is így működik. Ha ez utóbbi történt, ne aggódjon, be kell vallanom, ezekben a sorokban bizony a saját tapasztalataim is benne vannak. És azt hiszem, a legtöbbünk így van vele.

Köd borult az agyamra, elgurult a gyógyszerem, elborított valami – ilyen és ehhez hasonló mondatokkal szoktuk jellemezni azokat az állapotainkat, amikor úgy érezzük, hogy valami átveszi felettünk a hatalmat, és az irányítás kikerül a kezünkből. Hirtelen jön egy elsöprő erejű érzés, egy nagyon erős gondolat, amely nem tágít mellőlünk, és folyton visszatér. Ahogyan az előbbi idézetben is megjelentek a gyötrő mondatok: Biztosan gyűlöl. Úgysem fog velem szóba állni. Ha most nem gondolja, majd később eszébe jut! És mire észbe kapunk, a bennünk dübörgő élményeink hatására már döntünk is, vagy éppen hirtelen felindulásból reagálunk: vagdalkozunk, felcsattanunk, támadunk, elmenekülünk, vagy éppen nem teszünk semmit, csak szimplán lefagyunk. Előre eldöntjük, hogy másképp nem is alakulhatnak a dolgok, csak úgy, ahogyan az a fejünkben megjelenik, és elkezdjük a legkülönbözőbb módokon elgáncsolni magunkat. Így például feladunk helyzeteket, mielőtt egyáltalán belevágnánk azokba, rettegésben töltjük a jelent egy elképzelt félelmetes jövő miatt, vagy éppen konfliktusba kerülünk valakivel egy olyan gondolat következtében, amely lehet, hogy csak a mi fantáziánk szüleménye. Elménk csapdájába kerülve gyakran megyünk végig olyan utakon, amelyeket utólag többnyire már megbánunk, és szívesen visszacsinálnánk. Még többször megtörténik, hogy nem is értjük, hogyan kerülünk ilyen helyzetekbe és mi is történik bennük pontosan. Rosszabb esetben újra és újra felülünk az iménti hullámvasútra, amely a magukkal ragadó gondolatok, érzelmek, emlékek, majd az azokat követő, ösztönösen jövő „megoldásaink” és azok következményei között visz minket le és fel.

Ezek megtörténhetnek egyszerű, hétköznapi helyzetekben (például amikor fáradtak, stresszesek vagyunk), amikor többnyire tisztán látjuk (legalábbis utólag mindenképp), mi történik bennünk, mi váltja ki belőlünk a heves érzelmeket, sőt sokszor még a tetteink következményeivel is előre tisztában vagyunk. Csak éppen megállítani nem mindig tudjuk a folyamatot. De mi van akkor, ha mindez úgy történik meg velünk, hogy az egészből semmit nem értünk? Amikor zavartan állunk, és magunknak sem tudunk válaszolni: Mi is történt pontosan? Nem ismertem magamra, én nem szoktam ilyen lenni. Nem tudom, hogyan fajulhatott idáig a dolog! Sőt, azt vesszük észre, hogy vannak problémák, amelyek ismétlődnek az életünkben, és mi tanácstalanul állunk, azon gondolkodva, hogyan kerülhettünk már megint ugyanabba a szituációba. Újra és újra megélt helyzetek, amire nincs magyarázatunk, csak szenvedünk tőlük.

Amikor ehhez hasonló megélésekkel és kérdésekkel találkozunk, akkor biztosak lehetünk benne, hogy valami nagyon fontos dolog nyomába eredhetünk belső működésünk megértése szempontjából. Olyan „elakadásokra”, „gócpontokra” bukkanhatunk, amelyeket nagy eséllyel már régóta magunkban hordozunk. Ezekben a helyzetekben többnyire olyan belső programokkal, forgatókönyvekkel van dolgunk, amelyek a számunkra érzékeny témák esetén automatikusan elindulnak bennünk, és mi észre sem vesszük, máris bekerülünk az általuk irányított történetbe. Ezekről a belső programjainkról, más néven maladaptív sémáinkról szól ez a könyv. Megismerhetjük majd, hogyan jönnek létre ezek az életünkben, a születésünktől kezdve megélt élményeink, tapasztalataink eredőjeként. Megérthetjük, hogyan szövik át egyre mélyebben az életünk egyes területeit, és bizonyos helyzetekben miként képesek átvenni felettünk az irányítást. Szembesülhetünk kialakulásuk okaival és következményeivel egyaránt. Mindezt az amerikai származású Jeffrey E. Young által kidolgozott sématerápia elméleti keretei mentén tekintjük át.

Látni fogjuk, hogy gyermekkortól kezdve egész életünkön át minden, ami velünk történik, létrehozza a saját következtetését, történetét bennünk. Ezekben a történetekben, vagy ahogyan a későbbiekben nevezni fogjuk, sémákban, benne van a múltunk minden tapasztalata, a környezetünk belénk kódolt üzenetei, amelyek egyfajta belső irányítóként, támpontokként működnek az életünkben. Amennyiben jól töltik be a feladatukat, igen hasznos irányítókká válhatnak számunkra, ilyenkor beszélhetünk úgynevezett pozitív sémákról. Más esetekben azonban azt vehetjük észre, hogy ezek a belső történeteink, programjaink elkezdenek önálló életet élni, és ha nem vagyunk résen, átveszik felettünk az irányítást. Olyan, mintha lenne ilyenkor egy „gyenge pontunk”, amelyet, ha megérint egy külső történés vagy akár egy belső élmény, beindul a „lemez”, ami mindig ugyanazokat a „számokat” ismétli, unásig. Ahogyan Cservjakovot is elragadta a kicsi vagyok, nem vagyok elég jó, és ha hibázom, annak szörnyű következményei lehetnek története. Így működnek hát ezek a belső programjaink, más néven alaphiedelmeink vagy sémáink (amikor nem megfelelően működnek, akkor maladaptív sémáink). És hogy mi a baj ezekkel?

„Nyolcéves koromban elhagyott az apám, és azóta sem láttam. Szülinapi lapot sem küldött soha… Amikor lemezcéget alapítottam, azt részben a zenéért csináltam. De azt is gondoltam, hogy ha feltörök, akkor visszajön hozzám. Persze lehet, hogy csak pénzt akar majd, de én még mindig várom. És szerintem ez már így marad. És tudod, mi a leggázabb? Huszonnégy év, nulla szülinapi levél, és még mindig hiányzik. Voltam elég agyturkásznál, hogy tudjam, mit miért csinálok: egyszerűen ellökök magamtól mindenkit. Mert nekem ebben a családban ez a szeretet…” – egy tévésorozatban szereplő férfi vallomása ez arról, hogyan él benne még felnőttként is az elhagyott gyermek, és hogyan irányítják őt az átélt korai élmények még a mai napig. Képtelen elköteleződni azóta is, és ahogy a közelébe kerül valaki, ő elhagyja, vagy addig provokálja, amíg a másik ki nem lép a kapcsolatból. Mindezt azért, hogy neki ne kelljen ismét elviselnie az elhagyás fájdalmát. Így maradnak fenn az életében, az én nem vagyok szerethető és a túl közeli kapcsolat veszélyes, abban bármikor sérülhetek történetei, és ismétlődnek meg újra és újra…

És ez a legnagyobb probléma a rosszul alkalmazkodó sémáinkkal. Miközben beleragadunk az általuk keltett gondolataink, hiedelmeink, feltételezéseink örvényébe, többnyire elhisszük, hogy minden, ami azokban elhangzik, nagy valószínűséggel igaz. Így a valóságot figyelmen kívül hagyva elveszíthetjük a kapcsolatot a jelen pillanattal, a lehetőségeinkkel és másokkal egyaránt. Miközben az elménkben zajló történésekkel vagyunk elfoglalva, elfeledkezhetünk a számunkra fontos, értékes dolgokról. Nagyon gyakran ugyanis ezek a „hibás” forgatókönyveink olyan „megoldásokkal” sietnek a segítségünkre, amelyek látszólag ugyan megvédenek minket az adott pillanatban, ám azokért hosszú távon nagy árat fizetünk. Nemritkán pont azokat a dolgokat áldozzuk fel, amelyek elérésére és megszerzésére törekednénk. Ilyen lehet, amikor a párkapcsolatunkat a félelmeinkből fakadó számonkérésekkel és követelőzéssel szeretnénk fenntartani, vagy a munkahelyi kudarcot a feladat végrehajtásának halogatásával akarjuk elkerülni. Netán, mint az iménti, filmes példában, a csalódástól való rettegés miatt meg sem adjuk az esélyét egy szeretetteli, meghitt kapcsolat létrejöttének. Látjuk, a szándékunk egyértelmű, ám a megvalósítás a sémáinkon keresztül rossz kezekbe kerül.

Van megoldás, van kiút ebből a csapdából? Érthető, ha rögtön ez a kérdés kezd el foglalkoztatni minket. A válasz az, hogy igen. Sőt, több út is létezik. Van, hogy ezek a belső történeteink, programjaink a korábbi szélsőséges tapasztalatainkat korrigáló pozitív élmények átélésével és a minket érő negatív hatások feldolgozásával átírhatók, ezzel dolgozik a sématerápia módszere. Ugyanakkor el kell fogadnunk azt is, hogy erre nem mindegyik maladaptív séma esetében van garancia. Lesznek köztük olyanok, amelyek talán egész életünkön át útitársaink lesznek. Ám jelenlétük ellenére nem szükségszerű, hogy folyton szenvedést okozzanak nekünk. Elfogadásuk és a velük való együttélés megtanulható és gyakorolható. Megtapasztalva, hogy ezekkel a részeinkkel is képesek vagyunk együtt megélni a hétköznapokat, lehetségessé válik a teljes és tudatos élet, amelyet a múltunk forgatókönyvei helyett a számunkra fontos értékeink irányítanak. Ebben lesz segítségünkre az amerikai származású szakember, Steven C. Hayes és munkatársai által kidolgozott elfogadás és elköteleződés terápia, amellyel három szinten fejleszthetők a leírt folyamathoz szükséges pszichológiai rugalmasságunk készségei. A lehető legteljesebb és leghatékonyabb változás érdekében az első szinten a bennünk lezajló folyamatok megértésére kell törekednünk, hisz amíg ezeket nem látjuk át, és nem tudjuk néven nevezni, nehéz megtalálni a legmegfelelőbb eszközt velük szemben. Másodsorban fontos felidéznünk és feldolgoznunk a korábbi fájdalmas vagy szélsőséges tapasztalatainkat, élményeinket is, hogy megtanuljuk szabályozni és elviselhető szinten tartani a hatásukra létrejövő intenzív érzelmeinket. Végül, a harmadik szinten arra kell fókuszálnunk, hogy ha már értjük, mi miért történik bennünk, arra is megoldást találjunk, hogyan kell másképp reagálnunk, viselkednünk egyes helyzetekben. Időnként a régi megoldásainkat kell átalakítani úgy, hogy azok önmagunk és környezetünk számára is elfogadhatóbbak legyenek, míg máskor teljesen új eszközöket kell megtanulnunk a helyzetek hatékonyabb kezeléséhez. Fontos tehát, hogy mindhárom szinttel egyaránt foglalkozzunk, hiszen egyikük változása sem fogja feltétlenül magával hozni a másik két terület átalakulását. Könyvünkben arra törekedtünk, hogy a gyakorlatok és önismereti feladatok mindhárom tartományt egyaránt érintsék, így segítsenek minket kivezetni elménk csapdájából.

Stílszerűen ez a cél egy metafora nyelvén a következőképpen hangzana: a könyv során megtanuljuk a forgatókönyveinkkel való minél zavartalanabb együttélést annak érdekében, hogy képesek legyünk észrevenni és felismerni, amikor elménk belső mozijában újra és újra ugyanaz a film pereg, ugyanakkor onnan kijőve olyan életet élhessünk, amilyenre valójában vágyunk.

Nézzük hát meg közelebbről, mi minden zajlik az elménk színpadán!

I. ISMERKEDÉS A SÉMÁINKKAL

1. fejezet

Hogyan keletkeznek a sémáink? – Személyes történeteink születése

Soha nem érzem magam elég jónak, pedig nagyon keményen dolgozom. Akármennyi elismerést kapok a szakmában, zsebelem be a rengeteg dicséretet, mégis sokszor csalónak érzem magam. Folyton attól szorongok, hogy vajon sikerül-e ismét megütnöm azt a mércét, amit magam elé állítottam a sikereimmel. Megkönnyebbülök egy-egy elvégzett feladat után, de nem tudom átadni magam az önfeledt örömnek. Folyton az a gondolat kúszik be a fejembe, hogy most megúsztam, nem jöttek rá, hogy mennyire alkalmatlan vagyok. De idő kérdése, és úgyis minden kiderül… – egy a harmincas évei közepén járó, sikeres férfi belső küzdelmeit mutatják be az iménti sorok. Olyan érzések és gondolatok ezek, amelyek bármilyen teljesítményhelyzetben – legyen az apró, rutinszerű feladat vagy éppen nagy megmérettetés – elfogják őt. Folyamatosan küzd a szorongással, az önmarcangolással és a lebukástól való félelemmel, amikor majd kiderül róla, hogy igazából mindenre alkalmatlan, és amit eddig elért, az csak a véletlen és a szerencse műve volt.

Azok a bizonyos dobozok és szemüvegek – Mik a sémák, és miért van rájuk szükségünk?

Nem bízom benne, hogy képes leszek helytállni, soha nem lehetek elég jó, félek, hogy mások is rájönnek a tökéletlenségemre – foglalhatjuk össze a fenti példa fő mondanivalóját. Olyan következtetések ezek, amelyeket a férfi az addigi élettapasztalatai alapján vont le önmagával kapcsolatban. Csökkentértékűség-szégyen, kudarcra ítéltség, könyörtelen mércék, hiperkritikusság – ezek a pontos nevei azoknak a belső forgatókönyveknek, sémáknak, amelyek az iménti történetben megjelentek. Mielőtt rátérnénk ezek részletes leírására, először érdemes tisztázni, mik is pontosan azok a sémák. Mint hamarosan látni fogjuk, ezek nem feltétlenül kell, hogy nehézséget okozzanak az életünkben. Sőt!

Nagyon egyszerűen megfogalmazva a séma nem más, mint a tapasztalatainkból létrejövő egyfajta belső forgatókönyv, történet. Történetek, amelyek rólunk szólnak. Arról, ahogyan önmagunkat látjuk és ahogyan mások viselkedését megítéljük. Arról, amilyen képet a többi emberről formálunk, és arról, ahogyan a világban, a saját életünkben érezzük magunkat. A születésünktől kezdve minket érő tapasztalatok, történések bennünk lecsapódó következtetései ezek. Minden élmény, történés ugyanis, amely életünk kezdetétől ér minket, elkezdi kialakítani bennünk e következtetések magjait. Ezek a történetek rengeteg szálon futnak a fejünkben, és olyan, mintha mindegyik szál egy-egy kis dobozban végződne. Ezek a dobozok fogják tartalmazni az életünk során megélt helyzetekkel kapcsolatos gondolatainkat, élményeinket és azok esszenciáit, amiket a korábban megélt helyzetekben elraktározunk magunkban. Mindezeket a tapasztalatainkból leszűrt következtetéseket, azok belső lenyomatait nevezzük sémáknak. Számtalan ilyen, személyes élményen alapuló következtetéssel megtöltött doboz van a fejünkben. Lesz egy, amely az önmagunkkal kapcsolatos képet tartalmazza, egy másik a másokról kialakított benyomásainkat őrzi. Lesz, amely a világ működésével, biztonságával kapcsolatos hiedelmeinket tartalmazza, de megtaláljuk itt a nőkről és férfiakról, a párkapcsolatokról, egyéb emberi kötelékeinkről, a munkáról és a saját teljesítményünkről leszűrt következtetéseket egyaránt, és még sorolhatnánk. Mindezek a hiedelmek, történetek nagyon fontosak számunkra, hiszen ha újra hasonló helyzetekbe kerülünk, ezek nyújtanak kapaszkodókat, amelyek segítenek eligazodni az adott körülmények között. Egyfajta iránytűként utat mutatnak, mit is gondoljunk, mire számíthatunk, és hogyan viselkedjünk az aktuális szituációban.

Gondoljunk bele, ha úgy haladnánk végig az életünkön, hogy minden, amit egyszer megélünk, utána nyom nélkül törlődne, milyen nehéz lenne boldogulni a világban. (Elismerem, valószínűleg nincs olyan ember, aki legalább életében egyszer ne kívánta volna, hogy bárcsak ki tudná törölni a múltját vagy annak egy részét, hiszen mennyivel könnyebb lenne így az élete. Sajnos a hatékony szelektív emléktörlést még nem találták fel a pszichológiában, bár látni fogjuk, hogy elménk időről időre megkísérli, hogy ezzel védjen meg minket a túl fájdalmas tapasztalatoktól.) Látjuk tehát, hogy szükségünk van ezekre a dobozokra, történetekre, hogy ne kelljen minden későbbi helyzetre tanácstalanul tekintenünk, mintha soha nem találkoztunk volna vele, hiszen sémák formájában segítségünkre siet a belső iránymutatónk, amelynek tapasztalataira támaszkodhatunk. De mi szükséges ahhoz, hogy a belső történeteink ilyen jól alkalmazkodó, minket segítő, úgynevezett pozitív sémákká váljanak?

Tegyük fel, hogy van egy óvodás gyermekünk, akit szépen nevelünk, látjuk, ahogyan cseperedik, és képes bizalomteli kapcsolatot kialakítani más emberekkel. Nyitottan és barátságosan fordul a többi gyerekhez, és fel sem merül benne, hogy velük játszva bármi rossz történhet vele. Ám egy nap, a játszótéren valami máshogy alakul, mint eddig: odamegy hozzá egy másik gyerek, és elveszi a játékait, netán még bántja is. Szülőként nagyon nehéz végignéznünk, ahogy a gyerekünk arcán megjelenik a döbbenet, a csalódás és az értetlenség. Látjuk, hogy ezt az élményt nem tudja hova tenni magában. Hisz mostanáig azt gondolta, hogy a világ egy biztonságos hely, ahol nem történhetnek rossz dolgok, ahol a gyerekek kedvesek, és feltétel nélkül meg lehet bízni bennük. Helyet kell találni az ő kis fejében ennek az új tapasztalatnak is, amelynek megértésére és kezelésére még nincs eszköze.

Felnőttként nekünk is nemritkán lehetnek ilyen érzéseink egy új, váratlan, soha nem tapasztalt szituációban. Mit teszünk ilyenkor? Természetesen próbáljuk megérteni, hogy pontosan mi is történt, keressük az okokat, a magyarázatokat. Megvizsgáljuk, hogy vajon mi volt a mi részünk abban, hogy ez a helyzet így alakult, tehettünk volna-e bármit, hogy másképp történjenek a dolgok. Mi az, amiért a másik személy felelős, és mi az, ami egyszerűen csak a körülményekből adódott. Gyakran előfordul, hogy egyedül nem tudunk mit kezdeni a helyzettel, és ilyenkor mások tapasztalatait, véleményét hívjuk segítségül, hogy a megfelelő következtetéseket vonhassuk le. Ez történik a kisgyermekkel is. Először megijed, tanácstalan, és a szülőhöz fordul magyarázatért. Nyilván szülőként nem szeretnénk, ha a gyermekünk más emberekbe vetett bizalma meginogna, és a jövőben félelemmel és szorongással viszonyulna a hasonló helyzetekhez. Ilyenkor tehát az ő nyelvén próbálunk segíteni a világ megértésében: Tudod, kicsim, a gyerekek, ugyanúgy, ahogy a felnőttek, sokfélék lehetnek. Te nagyon kedves gyerekekkel találkoztál eddig, de vannak sajnos olyanok is, akik néha nem azok. Megmutatom, mit kell tenned ilyenkor… A hasonló párbeszédek a gyermekkortól kezdve segíthetnek nekünk, hogy egyre összetettebben, árnyaltabban lássuk a különböző élethelyzeteket. Azaz egy ilyen szituáció megértése után változhat a korábbi dobozunk tartalma: néhány dolgot kiveszünk belőle, néhány információt belerakunk, néhány meglévő következtetést, tartalmat pedig módosítunk. Így lesz a világon minden ember kedves, jó és megbízható dobozból a világon sok kedves, jó és megbízható ember van, akikre lehet számítani, de előfordul, hogy nem mindenki működik így doboz vagy séma. A történeteink, sémáink tehát az idő múlásával egyre inkább árnyalódnak, így jobb esetben nemcsak fekete vagy fehér dobozunk lesz, hanem a szürke minden árnyalatával találkozunk (bár ez a kifejezés, hála a hasonló című műnek, kissé más értelmet nyert az utóbbi időben). Ez az árnyalt és komplex látásmód segít minket abban, hogy rugalmasan tudjunk alkalmazkodni akár az új, szokatlan vagy nem várt helyzetekhez is. Hisz a dobozokba zárt történeteink bár kiindulási pontot adnak nekünk, ha kell, változhatnak is, hogy segítsenek megtalálni eltérő körülmények mellett is a lehető legjobb viszonyulásokat és megoldásokat.

Elménk tehát, mint egy komplex számítógép, a kezdetektől fogva minden, velünk megtörténő vagy körülöttünk zajló információt, eseményt begyűjt, elemez, kiértékel, és azokból levonja a legfontosabb következtetéseket, amelyek később, hasonló helyzetekben újra felhasználhatók. Így pakolódnak azokba a bizonyos „dobozokba” a különböző tapasztalatainkhoz kapcsolódó lényegi következtetések, hogy szükség esetén elindítsák a megfelelő programot. Hogy mindez nagyszerűen hangzik? Valóban sok időt és energiát megspórolhatunk azzal, hogy nem kell minden egyes történésnél azon gondolkodnunk, vajon mit is csináljunk, hogyan viselkedjünk az adott helyzetben. Ehelyett ilyenkor elővesszük, illetve automatikusan működésbe lép a helyzethez legjobban illeszkedő program, és egyfajta „mankóként” szolgálva segít nekünk megtalálni a legmegfelelőbb választ, reakciót. Igen ám, de mi van akkor, ha azzal szembesülünk, hogy ez a bennünk működő belső iránytű nem segít, mint azt a fejezet elején lévő példában is láttuk? Sőt, egyenesen akadályoz, és hátráltat minket életünk számos, fontos területén…

A belénk égett múlt – A rosszul alkalmazkodó sémáink működése

A korábban leírtak alapján talán már elkezdett körvonalazódni bennünk a felismerés, mikor is lehet probléma a sémáinkkal. Amikor azoknak a bizonyos dobozainknak a tartalma fekete vagy fehér, azaz a bennük lévő történetek szélsőségesek akár negatív (például most minden jó, de úgyis el fog romlani; az élet mindig igazságtalan; az emberek megbízhatatlanok), akár pozitív irányban (nekem mindig igazam van, soha nem tévedek; tökéletes vagyok), és amikor ezek a következtetések semmilyen körülmények között nem megváltoztathatók, nagyon súlyos csapdákba sétálhatunk bele. Úgy őrizhetjük ezeket a belénk vésődött élmény lenyomatokat magunkban, mint megkövesedett kristályokat vagy megfagyott cseppeket. Múlhat az idő, lehet kint akármilyen időjárás, szél, eső, napsütés, ezek a történetek, mint a múlt megkövesedett árnyai, ott maradnak bennünk. Azt hisszük, hogy azok a hiedelmek, amelyek ezekbe zárva ott élnek bennünk, olyan örök érvényű igazságok, megmásíthatatlan szabályok, amelyeken semmi nem változtat. Ha a korábbi rossz tapasztalataink alapján azt gondoljuk, hogy az emberek kétszínűek és rosszindulatúak, valószínűleg mindenkire így fogunk tekinteni, és bizalmatlanná, gyanakvóvá válunk. Ha attól tartunk, hogy az élet tele van veszélyekkel, és bármelyik pillanatban szörnyű dolgok történhetnek, folyton rettegni fogunk. Ha úgy éljük meg, hogy egyedül biztosan nem boldogulunk az életben, mindig szükségünk van valakire, aki mellettünk áll, nagy valószínűséggel sokat fogunk aggódni a másik fél elvesztése miatt, és esély van arra is, hogy erősen függeni fogunk tőle. Így működnek és így hatnak ránk a rosszul alkalmazkodó sémáink.

És hogy miért végződnek ezek a történetek állandóan ugyanúgy? Azért, mert a legtöbb esetben meg sem kérdőjelezzük belső hiedelmeink igazságtartalmát, annyira régóta velünk vannak. Egy idő után létezésük olyan természetessé válik számunkra, mint a levegő, amit beszívunk, és észre sem vesszük, hogyan veszik át felettünk az irányítást. Belegondolni, hogy a világ másképp is működhet, mint ahogyan mi elképzeljük, hogy a dolgok másképp is történhetnek, mint amit ezek a belső forgatókönyvek diktálnak, szokatlannak, sőt egyenesen ijesztőnek és félelmetesnek is tűnhet. Nagyon sok esetben nem is tudunk mit kezdeni azzal az élménnyel, amely eltér ezektől a történetektől: Ő most tényleg okosnak tart engem, és felnéz rám? Valamit nagyon benézett, lehet, hogy nem is rám gondolt, csak összetéveszt valakivel. Vagy csak akar tőlem valamit. Mindenesetre nagyon furcsa, hogy így megdicsért, felejtsük is el az egészet.

Akármilyen szörnyű történeteket diktál is az elménk, ezek mégis biztos pontokká válnak egy idő után. Csak azért, mert megszoktuk őket, ismerősek számunkra. Mert ezekkel a helyzetekkel tudunk mit kezdeni, van rá eszközünk. Tudjuk, hogyan viselkedjünk, amikor kívülről kritizálnak minket, hogyan támadjunk vissza vagy meneküljünk el, esetleg hódoljunk be a másiknak – tudjuk, mert lehet, hogy eddigi életünkben már számtalanszor megtettük. Ám előfordulhat, hogy egy dicséret, amely arról szól, hogy jók vagyunk, érünk valamit, hogy értékesek lehetünk valaki szemében – nos, néha ez az egyik legijesztőbb dolog annak, aki soha életében nem tapasztalt ilyesmit. Meglehetősen szokatlanul hangozhat, hogy akár a pozitív élmények is lehetnek ilyen módon ijesztők és félelmetesek számunkra, ám a sémáink így működnek. A megszokott helyzeteket ismétlik újra és újra. Ahogyan azt egy érzelmi nélkülözéssel teli gyermekkort átélt kliensem egyszer megfogalmazta: olyan, mintha bánat-függővé váltam volna.

Mivel ezek a belső történetek, hiedelmek eligazodási pontként szolgálnak az életünkben, védelmük, megőrzésük egy idő után mindennél fontosabbá válhat számunkra. Néha olyannyira, hogy még a valóságot is hozzájuk igazítjuk, mintsem hogy ezeken a belső iránymutatókon változtassunk. Ez azonban kívülről, mások számára nem mindig érthető, így a viselkedésünk, az általunk adott reakció bizonyos helyzetekben kuszának és értelmezhetetlennek tűnhet. Vegyünk egy egyszerű, ám gyakran előforduló példát:

– Drágám, csinálhatnánk a hétvégén valami izgalmasat kettesben. Nem megyünk el valahová kirándulni?

– Ezek szerint velem unalmas az élet? Nem tartasz elég szórakoztatónak?

– Miért kell így felcsattanni? Már nem kérhetek semmit? Én is egész héten robotolok, bocsáss már meg, hogy több időt akarok tölteni veled.

– Folyton csak elégedetlenkedsz, azt érzem, hogy neked semmi nem elég jó. Bármit csinálok, csak belekötsz.

Mintha két, különböző mozit néznénk – hangzik el gyakran párterápiákon a tipikus mondat. Pedig teljesen jelentéktelen dolgokon csattanunk össze, de a vége kész háború – fogalmazzák meg igen sokszor a párok, maguk sem értve, hogyan tud elfajulni egy vita egy látszólag apró dolog miatt. Ennek megértése talán könnyebb, ha az előbb említett, eltérően megélt belső valóságokból, azaz sémákból indulunk ki. Ugyanis akár egy semleges vagy sokféleképpen értelmezhető mondat, egy apró mozdulat, gesztus, egy ártalmatlan párbeszéd is képes arra, hogy észrevétlenül kinyisson bennünk egy dobozt és beindítson egy automatikusan működő maladaptív sémát. Az aktuális helyzet bekapcsol bennünk valamit, ami a múltunkból nagyon is ismerős. És mi máris bekerülünk abba a moziba, ami ennek a múltnak a forgatókönyve alapján pereg. Ha gyakran kritizáltak minket gyermekkorunkban, és azt az élményt zártuk dobozba, hogy soha, semmi nem jó, amit csinálunk, akkor akár egy olyan ártalmatlan kérdés, mondat, mint amilyen az iménti párbeszédben is elhangzott, felpattinthatja ennek a doboznak a tetejét, és abból kiáramlanak mindazok az érzések, gondolatok, testi érzések, emlékek, amelyek ott rejtőznek. Mert bizony a sémáink tartalma nem csak egymásra fűzött gondolatokból áll. Vannak benne emlékek, testi élmények, érzések, mintegy komplex csomagot alkotva. Az előbb említett, túlzottan kritikus gyermekkornál maradva, beindulhat bennünk például a csökkentértékűség-szégyen forgatókönyve. Ilyenkor eláraszthatnak minket az önmagunkkal kapcsolatos negatív gondolatok, a szégyen és önutálat érzése, érezhetünk kellemetlen testi tüneteket, de akár konkrét múltbeli emlékek is megrohanhatnak minket. Előfordulhat, hogy meg sem tudjuk fogalmazni, pontosan mi is zajlik bennünk, egyszerűen csak sodródunk a rengeteg ránk törő kellemetlen belső élménnyel. Ez azért történhet, mivel a legkorábban elraktározott élményeinkre többnyire nincsenek is szavaink, azok gyakran nehezen vagy egyáltalán nem megfogalmazhatók számunkra. A nagyon korán, egyéves korunk előtt megélt élmények szinte csak homályos, megfoghatatlan érzés vagy testi érzet formájában vannak jelen bennünk. Amikor észrevettem a párom telefonjában azt az üzenetet, elfogott egy furcsa érzés, de nem tudom leírni. Olyan megfoghatatlan volt az egész. Aztán hirtelen úgy éreztem, hogy elfogy a levegőm – mondta egy fiatal férfi, akit az édesanyja még pici babaként hagyott el. Párja feltételezhető félrelépése előhívta benne az elhagyástól való félelmet és azt az érzelmi nélkülözést, amelyet csecsemőként élt meg. Egy olyan életkor élményeit, amikor a megélt helyzetekre még nem voltak szavai, csak érzések és testi élmények működtek benne. Olyan érzések és élmények, amelyeket később felnőttként is érzett – még mindig megfogalmazható szavak nélkül…

Ha egy képpel szeretnénk érzékeltetni a szélsőséges és igen meggyőző, dobozokban tárolt történeteink, más néven maladaptív sémáink működését, úgy képzelhetjük el, mintha bizonyos helyzetekben szemüvegeket viselnénk. Ezek azonban nem hűen, élesen mutatják meg számunkra a világot, hanem torzító szemüvegként egy sajátos valóságot tükröznek. Ezek a torzító szemüvegek hol nagyon ijesztővé teszik a látottakat, hol elszomorítóvá, néha felnagyítanak dolgokat, míg másokat észrevétlenné változtatnak. Ami azonban közös bennük, hogy gyakran úgy viseljük őket, hogy észre sem vesszük, a létezésük sem ismert számunkra. Így amit látunk, azt tekintjük az igazi, egyetlen valóságnak. Néha nem is értjük, hogy mások miért nem ugyanazt látják, amit mi, egyszerűen csak megállapítjuk magunkban, hogy ők egy másik mozit néznek. Bizonyos helyzetekben, ha már képesek vagyunk felismerni, hogy milyen szemüveget viselünk, egyáltalán észrevesszük, hogy van rajtunk egy (vagy akár több) ilyen torzító szemüveg, segíthet abban, hogy jobban megértsük, miért rohannak meg minket az adott pillanatban pont azok az érzések, gondolatok, emlékek vagy testi érzések. Továbbá átláthatjuk, miért is akarunk ezek hatására gyakran ösztönösen éppen azon a módon dönteni vagy cselekedni. Látni fogjuk, hogy a szemüvegek tudatosításával még nem feltétlenül vagyunk képesek rögtön levenni őket, de mindenképp ez az első lépés a változás irányába. Előtte azonban fontos tisztában lennünk azzal, miként is működik az elménk, hogyan rendszerezi a különböző információkat, majd ezek hatására milyen megoldások irányába vezet minket az egyes helyzetekben.

Az elménk mindig arra törekszik, hogy a fejünkben lévő információkat egységes struktúrába rendezze, így koherens, értelmes, összefüggő keretrendszer alakuljon ki, amely a későbbiekben eligazít minket, és útmutatóul szolgál a világban való eligazodáshoz. Amikor egymással össze nem illő dolgokat tapasztalunk,{2} az elménk rögtön elkezd azon dolgozni, hogy ezeket valahogyan összeegyeztesse, és egyik vagy másik tényező megváltoztatásával megszűnjön bennünk az ellentmondásból fakadó feszültség. Ez történik például olyankor, amikor, mondjuk, valami olyan dolgot teszünk, amiről tudjuk, hogy káros (például dohányzunk, egészségtelen ételt fogyasztunk stb.). Két választásunk van ilyen helyzetekben. Vagy a viselkedésünket változtatjuk meg, és leszokunk az ártalmas tevékenységről, vagy a gondolkodásunkon módosítunk olyan irányba, hogy az ne mondjon többé ellent a káros szokásunknak: például meggyőzhetjük magunkat arról, hogy nem is olyan egészségkárosító az a dolog, amit végzünk. A végeredmény mindkét esetben ugyanaz lesz, az ellentétek elsimulnak, elmúlik a feszültség. De hogyan is működik mindez a sémáink esetében? Nézzük meg ezt egy példán keresztül:

Tegyük fel, hogy bekerülünk egy új munkahelyre. Ezen a helyen már van egy ismerősünk, aki még a belépésünk előtt ellát minket mindenféle hasznos tanáccsal: Ezzel a kollégával nagyon vigyázz, ő nagyon pletykás. Az az XY kolléganő pedig elég rosszindulatú, kiforgatja a szavaidat. Az a másik kolléga teljesen ártalmatlan, rá mindig lehet számítani. Ilyen és ehhez hasonló információkkal vértez fel bennünket. Vajon mi történik, amikor elkezdjük az új munkát, és valóban találkozunk a fent említett személyekkel?

A korábbi információk dolgozni kezdenek bennünk, és bizony elég erősen meghatározhatják azt, hogy kiről hogyan vélekedünk, mit gondolunk, és kihez hogyan viszonyulunk. Ezek az előzetes tanácsok ugyanis olyan keretet adnak számunkra, amely mentén elkezdjük rendszerezni a saját magunk által megtapasztalt dolgokat is. Befolyásolhatnak minket oly módon, hogy könnyebben észrevesszük azokat a tulajdonságokat, reakciókat, amelyek megfelelnek ennek az előzetes tudásnak, ám figyelmen kívül hagyjuk vagy valamilyen módon megmagyarázzuk azokat, amelyek ellentmondanak annak. Ezt a folyamatot kognitív torzításnak nevezzük, amely során az előzetes feltevések, gondolatok hatnak más megismerési folyamatainkra is. Többek között befolyásolják, miket veszünk észre a környezetünkben, azokat hogyan értelmezzük, milyen jelentést tulajdonítunk nekik, később mit tudunk felidézni a történtekből, mire emlékszünk vissza.

Tegyük fel, hogy már az első napon összefutunk azzal a kolléganővel, akitől óva intett minket az ismerősünk, mert rosszindulatú. Mi azonban azt tapasztaljuk, hogy a hölgy nagyon kedves, szívélyes, segít nekünk eligazodni az új helyen: Üdvözlünk a csapatunkban. Itt általában mindenki önállóan dolgozik a projektjén, heti egyszer szoktunk összeülni egy közös megbeszélésre. De ha véletlenül nem érsz rá, az sem gond, nem muszáj eljönni. Ha szükséged van bármire, csak szólj, szívesen segítek – fogad minket. Mi minden történhet egy ilyen helyzetben? Először is beindulhat a korábban említett kognitív torzítás, azaz a hölgy minden szavát, mondatát, viselkedését olyan szűrőn át kezdjük el szemlélni, amely óvatosságra int minket, hiszen az előzetes információk alapján hátsó szándékai lehetnek. Ez rögtön átszínezheti az általa elmondottak értelmezését, így előfordulhat, hogy a nem muszáj eljönni mondatát nem a segítő szándék jeleként fogjuk fel, hanem gyanakvóvá és bizalmatlanná válunk: Aha, szóval nem szeretné, hogy ott legyek? Már most ki akar túrni? Szóval riválist lát bennem. És így tovább… Az így keletkező érzéseinket, gondolatainkat, hozzáállásunkat nem is kell ecsetelni. Sőt később, amikor feldézzük a vele való első találkozásunkat, nagy eséllyel azokra a gesztusaira, szavaira fogunk emlékezni, amelyek gyanakvásra adhatnak okot. Ebben az esetben nincs bennünk ellentmondás, hisz az információk eleve olyan szűrőn át érkeznek hozzánk, amely szinkronban van a korábban bennünk kialakított képpel. Azaz a kolléganő viselkedését, mondatait manipulatív lépésként fogjuk értelmezni, amely már könnyen beilleszthető az ismerősünk által sugallt, „vigyázz vele” kategóriába.

Mi történik akkor, ha egy ilyen helyzetben mégis nyitottan, kíváncsian próbálunk hozzáállni a másik félhez? A kolléganő viselkedése és a róla korábban hallott információk szöges ellentétben állnak egymással. Mivel az elménk arra törekszik, hogy olyan képet alakítson ki, amelyben nincsenek ilyen zavaró ellentmondások és amely a későbbiekben egyértelmű útmutatással szolgálhat számunkra, megtörténhet az is, hogy megbízva a saját érzéseinkben a kolléganőt kedvesnek fogjuk tartani, fenntartva annak a lehetőségét, hogy az ismerősünk tévedett vele kapcsolatban. A végeredmény ugyanaz, rend van belül, nincs feszültség. És hogy az iménti két mechanizmus közül melyik fog működni a maladaptív sémáink esetében? Sajnos ritkább, hogy ez utóbbi zajlik le bennünk. Mivel a belső, mélyen rögzült forgatókönyveink átírása, megváltoztatása korántsem olyan egyszerű, többnyire a valóságot fogjuk hozzájuk igazítani, illetve az általuk ránk kerülő szemüvegeken keresztül látni azt…

A túlélő sémák – Miért olyan nehéz megszabadulni a mélyen rögzült forgatókönyveinktől?

Életünk során az előbbiekben ismertetett mindkét típusú folyamatra sok példát találunk. Akkor vagyunk kellően rugalmasak, ha mindkettőre képesek is vagyunk. Hol az új élményeinket, tapasztalatainkat igazítjuk hozzá a már meglévő információkhoz, keretrendszerhez, hol pedig egy-egy helyzetben átértékeljük azt, amit korábban gondoltunk, és az új élményeink függvényében módosítjuk a dobozunk tartalmát. Pont ez utóbbi viselkedésmód, amire nem vagyunk képesek, amikor ezek a belső lenyomataink nagyon erősek, szélsőségesek, és mintegy megcsontosodott képződményként élnek bennünk. Működésbe lép az imént látott kognitív torzítás, és az összes élményünk, minden minket érő esemény sajátos jelentést és értelmezést nyer – ám ezeket már a bennünk élő rosszul alkalmazkodó sémák diktálják. Ilyenkor, ahogyan a torzító szemüvegek kapcsán említettük, a világ és annak eseményei színeződnek át a belső hiedelmeink, történeteink, szabályaink mentén. Mivel ez a szemüveg befolyásolja a további kognitív, megismerési folyamatunkat is (azt, ahogyan észleljük, látjuk, halljuk, értelmezzük az új tapasztalatokat, ahogyan visszaemlékszünk dolgokra), kicsi az esélyünk, hogy ez a szemüveg megváltozzon. Sőt, az egyre inkább megerősödik, és még inkább hozzánk nő. Az imént említett példánál maradva, ha eleve rendelkeztünk a mások iránti bizalmatlanság szemüvegével, az új munkahelyen a fent vázolt folyamatok révén nagy valószínűséggel az tovább fog élni és erősödni bennünk.

Ebben az esetben hogyan fogunk viselkedni az említett kolléganővel? Nagy eséllyel már a kezdetektől távolságtartók, hűvösek leszünk vele, rosszabb esetben elutasítók, kritikusak vagy akár ellenségesek és támadók. Ily módon a viselkedésünk nem könnyíti meg a közös munkát, hisz ezt borítékolhatóan ő sem fogja jól fogadni, és amennyiben minden békítő kísérlete kudarcba fullad, nem számíthatunk túl sok jóra tőle. Mindez tovább erősíti bennünk a vele kapcsolatban kialakított bizalmatlan, negatív képet, és már benne is vagyunk abban az ördögi körben, amelyből igen nehéz kitörni. És a történetünk máris életre kelt… A bennünk élő maladaptív séma nyomán a belső történet valósággá vált. Ezt nevezzük a pszichológiában önbeteljesítő jóslatnak vagy önsorsrontó viselkedésnek. Ez tehát a kognitív torzítás mellett az a másik folyamat, amely fenntartja a rosszul alkalmazkodó sémáinkat azáltal, hogy a viselkedésünket, a helyzetekre adott reakcióinkat az azokban tárolt valóság mentén irányítja, befolyásolja. Nézzük meg részletesebben, hogyan is zajlik mindez!

Amikor ez a téma kerül szóba, mindig a Szex és New York című sorozat egyik jelenete jut eszembe. A főhős, Carrie Bradshaw a sorozatban folyton a nagy Őt, az igaz szerelmet keresi, miközben megrögzött szingliként él, egyik kapcsolatból a másikba vándorolva. Egyszer összesodorja őt az élet egy férfival, aki első, második, sőt harmadik ránézésre is olyannak tűnik, amilyenre mindig is vágyott: kedves, odaadó, elköteleződni képes férfinak. Miközben Carrie lubickol(hatna) az olyannyira vágyott kapcsolatban, ilyen gondolatok kezdik el gyötörni: Kell, hogy legyen valami defektes és beteges benne, és ha a faj többi példánya kipurcant, ő biztos, hogy mutáns, ha túlélte. Meg kell, hogy találjam a difit, mielőtt elvesztegetnék hat hónapot az életemből. És elkezdődik a filmben a kényszeres önigazolás folyamata, amellyel a főhősnő bizonyítani próbálja, hogy neki van igaza. Először egész ártalmatlanul indult a dolog, csak meg akarta tudni, mit szeret enni, inni a másik, milyen filmeket kedvel, milyen zenét hallgat, aztán ahogyan ő is fogalmaz: az egész önálló életre kelt. Keresett, kutatott, hogy ebben a számára gyanúsan normális életben megtalálja a bizonyítékot a férfi sötét aberrációjára. Mi lett a vége? Azt hiszem, sejtjük már, de hogy ne maradjanak kétségek között (spoiler), elárulom: végül talált egy lelakatolt ládát, amelyben, azt gondolta, a férfi sötét titkai lapulnak. Amikor épp ezt feszegette, belépett a férfi, aki szembesült vele, mi folyik a háta mögött, milyen bizalmatlanság övezi a kapcsolatukat. És mit rejtett a ládika? A férfi gyerekkori emlékeit. A férfi utolsó mondata a nőhöz: Azt hittem, te végre normális vagy. Mire a nő, felismerve, hová jutott: Az voltam…

Önsorsrontó viselkedés, önbeteljesítő jóslat – így nevezzük tehát azt a folyamatot, amelynek során a belső történetek elkezdenek dolgozni bennünk, és sokszor észrevétlenül, önálló életre kelve befolyásolják a viselkedésünket, ráadásul éppen olyan irányba, amely végül elvezet minket a bennünk lévő kép, hiedelem megerősítéséhez. A férfiak kiszámíthatatlanok, tele vannak sötét titkokkal, aberrációkkal, és aki nem, az csak valami ritka kivétel lehet – a főszereplő nő fejében ez a férfiakról alkotott doboz tartalma, amely a bizalmatlanság torz szemüvegét adja rá az ismerkedési folyamat során. Automatikusan cselekszik, hogy megbizonyosodjon ennek igazáról (vagy az ellentétéről), és pont így éri el, hogy bekövetkezzen, amitől fél: újra elhagyják. De ez a történet már nem a férfiról szól. Hanem róla.

Amikor a kudarctól való félelmünk miatt halogatni kezdünk, megnövelve ezzel a hibázás esélyét, amikor az egyedülléttől való félelmünk miatt görcsösen kapaszkodunk a másikba, ami nagy eséllyel egyre inkább eltávolítja őt tőlünk, szintén hasonló folyamatokat élünk át. Mindezekre még több példát találhatunk a könyv későbbi fejezeteiben.

Látjuk tehát, hogy a kognitív torzítás és az önsorsrontó viselkedés is olyan mechanizmus, amely a bennünk élő maladaptív sémák hatására lép működésbe, és hatásukra ezek a hiedelmeink még tovább maradnak fenn. A túlélésük ezen folyamatok révén hosszú távon is garantált. És ha mindez még nem lenne elég, továbbélésüket az is meghatározza, sőt erősíti, ahogyan ezeket a sémákat kezeljük, ahogy hozzájuk viszonyulunk.

Ismételni, elkerülni, legyőzni – Hogyan viszonyulunk a bennünk élő programokhoz?

Menekülés, támadás és lefagyás – ezek azok az evolúciósan belénk kódolt reakciók, amelyeket veszélyhelyzetekben a leggyakrabban mutatunk. Olyan helyzetekben, amikor nincs idő gondolkodni, mérlegelni, hanem azonnali cselekvésre van szükség. Az elménk a megélt tapasztalataink és az azokból leszűrt következtetések alapján különbözteti meg, hogy mely helyzetek minősülnek veszélyesnek vagy veszélytelennek számunkra. Olyan, mintha a korábban említett dobozaink, amelyek a helyzetekre vonatkozó forgatókönyveket, mintázatokat tartalmazzák, összeköttetésben lennének egy nyomógombbal. Bármikor, amikor egy élethelyzet bármely mozzanata csak kicsit is emlékeztet minket az eredeti, múltbeli helyzetre vagy annak valamely aspektusára, benyomódik ez a gomb, a doboz kinyílik, és a benne levő program, séma beindul. A gomb érzékelője azonban sajnos nem állítható, sőt úgy tűnik, nagyon is érzékenyen működik. A legkisebb valós vagy vélt (!) hasonlóság elindíthatja a fenti folyamatot. Egy ártalmatlan kérdés, mondat, reakció, és bennünk már meg is szólal a vészcsengő: Sokáig dolgoztál ma. – Mi az, már megint számonkérsz? Ne akarj engem irányítani! A vészcsengő nem nagyon tud különbséget tenni a helyzetek között, mindig ugyanolyan erősen figyelmeztet minket, ha van rá oka, ha nincs.

Amikor újra és újra ismételjük – A sémafenntartó működés

Folyton aggódom. Magam miatt, a gyerek miatt. Amióta a kicsi megszületett, még rosszabb. Folyton elém kerül valami szörnyű hír a Facebookon vagy a tévében, ahol kisgyerekekkel történik valami rossz. És én rögtön úgy sírok, mintha ez velünk történt volna meg. Magam miatt ugyanúgy aggódom: mi lesz a gyerekkel, ha velem valami történik, kórházba kerülök vagy meghalok? Valamelyik nap kicsit fáradékonyabb voltam, és rögtön az futott át a fejemen, hogy ez biztos rák, és már csak heteim vannak hátra. És már sirattam is magunkat – mesél belső küzdelmeiről egy fiatal anya, aki nagyon régóta birkózik a sérülékenység-veszélyeztetettség érzésével.

Látjuk, az elménk nem tesz különbséget. Egy szomorú hír egy cikkben, egy apró testi jelzés, és a vészcsengő rögtön megszólal, a doboz teteje felpattan, a benne lévő történet életre kel, és jönnek az érzések, a gondolatok, a jövőnk filmje már forog is a fejünkben. A reakció pedig ugyanaz, mintha az a szörnyűség, amitől félünk, már meg is történt volna. A fenti történetben szereplő hölgy nem kerüli az ezeket kiváltó helyzeteket, sőt időnként keresi is azokat. Néha szinte kényszeresen bújja a betegségekről szóló cikkeket, a gyerekekről szóló negatív történeteket, de amikor nem keresi őket, akkor is úgy érzi, mintha mindig ilyenek jönnének szembe vele (lásd kognitív torzítás). Folyton orvosi vizsgálatokra, kontrollokra jár, hogy meggyőződjön róla, nincs félnivalója. A csapda ebben a helyzetben az, hogy soha nem nyugszik meg igazán. Egy-egy vizsgálat után rövid időre kicsit csökken ugyan az aggodalma, de aztán jön egy újabb inger, ami ismét beindítja az egész folyamatot. Amikor ez történik velünk, azaz újra és újra ugyanazokat a helyzeteket éljük meg, és a viselkedésünk is mintegy hozzájárul ahhoz, hogy az eredeti történetünk újra és újra leperegjen bennünk, akkor beszélünk az úgynevezett sémafenntartó viselkedésről. Az önbeteljesítő jóslat, a kognitív torzításaink mind ehhez a viselkedéshez járulnak hozzá. Az evolúciós viselkedésminták közül ez feleltethető meg a lefagyásnak, amikor tétlenül állunk egy helyzetben, és tehetetlenül megéljük, hogy ismételten megtörténik velünk ugyanaz.

Amikor egy-egy hiedelem ennyire erősen megszilárdul bennünk, szinte automatikusan viselkedésünk irányítójává, mozgatójává válik. Meghatározza, hogyan cselekszünk a kritikus helyzetben, hogyan reagálunk, sőt akár már a kezdeti választásainkat is befolyásolhatja, legyen szó párkapcsolati, munkahelyi, tanulmányi vagy egyéb fontos döntési helyzetről. Sajnos ez utóbbiaknál is gyakran érvényesül a mondás: Járt utat a járatlanért el ne hagyj! Az élet sokszor megkínál minket a választás lehetőségével, és többnyire ilyenkor következik a biztonságot nyújtó választás. Arra az útra fogunk lépni, amely már ismerős, amit már ezerszer végigjártunk, legyen az akármilyen hepehupás. Mert mint már megállapítottuk, egyszerűen ez az ismerős. Ennek már minden gödrét, buktatóját ismerjük, tudjuk, mikor kell kerülni, mikor átugrani, mikor kell az utunkba kerülő göröngyöt arrébb rúgni. A másik út lehet akármilyen sima és vonzó, mégis az ismeretlenség, bizonytalanság és félelem érzését hordozhatja: Mit fogok én ott csinálni? Mi van, ha valami még rosszabb vár rám? Nem tudok mit kezdeni vele, nagyon furcsa, nagyon szokatlan. És józan ésszel akármennyire jobb választásnak tűnik is erre az új útra lépni, a „megérzésünk”, az ösztönös választásunk visszatart tőle.

Ismerős ez a helyzet? Életünk során talán már mindannyian kerültünk olyan helyzetbe, amikor választanunk kellett, iskolát, munkahelyet, lakóhelyet, társat. Talán volt köztük olyan lehetőség, amelyet, ha racionálisan megvizsgáltunk, alaposan körbejártunk, mind közül a legészszerűbb döntésnek tűnt. De ott volt mellette egy másik, amelynél azt mondtuk: tudom, hogy minden érv ellene szól, és teljesen logikátlannak tűnik, de a megérzésem azt súgja, az ösztöneim azt mondják, hogy… Sok kliensemnél találkozom például a dilemmával, hogy a két (vagy több) partner közül kit válasszanak. Aki olyan logikus, praktikus választásnak tűnik, vagy akihez ösztönösen, zsigerileg vonzódnak? Ez utóbbi sokszor tényleg megmagyarázhatlannak, megfoghatatlannak tűnik, egyetlen érv szól mellette: úgy vonz, mint a mágnes. Ilyenkor azt mondhatjuk, működik az a bizonyos kémia. Csakhogy előfordulhat, hogy ez nem más, mint a belső programjaink által irányított kémia, más néven sémakémia. Ha ezzel az érzéssel találkozunk, érdemes megállni egy pillanatra és átgondolni a dolgot. Vajon mi fogott meg minket az illetőben? Hasonlít-e a korábbi választásainkhoz, van-e benne valami ismerős: ahogyan mellette érezzük magunkat, amit belőlünk netalán kivált? Ha ezeken kívül nem találunk más magyarázatot a döntésünkre, nagy eséllyel ismét arra az útra készülünk lépni, ahol korábban már nagyon sokszor jártunk. Ám végigmenve azon, az út végén nagy valószínűséggel ugyanaz fog várni minket. A sémánk által vezérelve választottunk, és hamarosan az ismerős helyzetekben találjuk magunkat…

Akkor most már soha ne hallgassak a megérzéseimre, mert mindig tévútra visznek? Ne bízzak az intuíciómban, a belső hangban? Semmiképp nem szeretném, ha erre a következtetésre jutnánk. A választásainkat mozgató motivációk kérdése nagyon bonyolult, összetett dolog. Nem véletlenül nincs rá egyetlen tudománynak sem pontos receptje, hogyan kell ezt jól csinálni, vagy ha ezt állítják, garanciát már nem biztos, hogy mernek rá vállalni. Hisz minden döntést és választást rengeteg tényező befolyásol. Nézzük meg a példa kedvéért a párkapcsolatok világát, és a teljesség igénye nélkül gondoljuk át, mi alapján választhatunk magunk mellé társat. Van, hogy az önmagunkból hiányzó, vágyott részeket, tulajdonságokat keressük a másikban, akivel teljesnek, egésznek érezhetjük magunkat (keresem a másik felemet). Előfordul, hogy a bennünk élő ideális, vágyott képet vetítjük rá a partnerre (projekció), és emiatt szeretünk bele azonnal. De ott vannak azok a tapasztalatok is, amelyeket a másik nemmel kapcsolatban korábban szereztünk, megéltünk, sőt ilyen szempontból nemcsak a saját tapasztalataink számítanak. A szüleink, a számunkra fontos személyek által közvetített üzenetek (ahogyan ők gondolkodnak, megnyilvánulnak a másik nemmel kapcsolatban) szintén hatnak ránk, ugyanúgy, mint azok a családi hiedelmek, bölcsességek, amelyek akár generációról generációra szállhatnak tovább: Egy jó asszony szoknyája mindent eltakar. A férfit úgyis hajtja a vére. Mindegy, hol éhezik meg, csak otthon egyék. És még sorolhatnánk. A kulturális és társadalmi üzenetekről pedig még nem is beszéltünk. A megérzéseink tehát nem mindig rossz tanácsadók. Lehetnek azok az évek, évtizedek tapasztalatainak bölcs következtetései. Ám amikor nehéz őket megmagyaráznunk, és nincs elfogadható, kézzelfogható érvünk az adott választás mellett, csak azok a bizonyos intuícióink, akkor érdemes kicsit megállni, és tudatosan számba venni a mögöttes mozgatórugóinkat, hogy ne újabb zsákutca felé induljunk el. Előfordulhat azonban az is, hogy egyszer csak vesszük a bátorságot, és látszólag másik útra lépünk. Ám ahogyan haladunk előre, egyre ismerősebbé válik az út. Visszanézünk, és látjuk, hogy az eleje tényleg más volt, de a folytatás kísértetiesen hasonlít a korábbiakhoz. Ilyenkor az történik, amit az előbbi filmidézetben is láttunk: ösztönösen magunk kezdünk tereprendezésbe, és az önsorsrontó viselkedés révén mi kezdjük el átalakítani az utat olyanná, amilyenhez hozzászoktunk. Azután úgy éljük meg, hogy csinálhatunk bármit, választhatunk látszólag teljesen különböző utakat, újra és újra ugyanoda jutunk. Ha önnek is volt már olyan tapasztalata bármilyen élethelyzetben, hogy bármit csinált, mindig ugyanaz történt önnel, amikor folyton megismétlődtek az életében bizonyos helyzetek, és már ön sem értette, mit kellene tennie, hogy végre másképp alakuljanak a dolgok, akkor valószínűleg ilyen önbeteljesítő ördögi körbe került. És most már pontosan érti, mit is jelent a sémafenntartó működés.

Kísérlet a menekülésre – Az elkerülő viszonyulás

Gyakran fantáziálok arról, hogy egy nap megszököm, és valahol máshol kezdek új életet, tiszta lappal. Hiába tudom, hogy igazam van, egy szót sem merek szólni. A békesség kedvéért inkább hallgatok. Olyan mondatok ezek a klienseim szájából, amiknek többnyire ugyanaz a célja: minél hamarabb megszabadulni a nehéz, fájdalmas, kellemetlen élményektől. Még azon az áron is, hogy lemondunk számunkra fontos dolgokról, az életünk értékeiről vagy éppen az önmagunkért való kiállásról. Vannak ugyanis helyzetek, amikor inkább menekülni próbálunk, hogy elkerüljük a helyzet által aktivált fájdalmas, nehezen kezelhető élmények megélését. Sőt már azt is elkerüljük, hogy egyáltalán olyan helyzetek közelébe menjünk, amelyek a legkisebb esélyét is rejtik annak, hogy a veszélyes dobozunk fedele felpattanjon. Így például meggyőzhetjük magunkat arról, hogy sokkal jobb szinglinek lenni, mint párkapcsolatban szenvedni, hogy érdemesebb inkább egy képességeink alatti munkát elvállalni, mint egy stresszes, kihívásokkal teli munkahelyen robotolni, és ott kitenni magunkat a kudarc lehetőségének, vagy biztonságosabb inkább otthon maradni, mint kilépni a veszélyekkel teli világba. Elkerülhetjük a félelmet kiváltó élményt, ha különböző, számunkra örömöt okozó tevékenységbe menekülünk, például vásárlásba, evésbe, alkoholba, végtelen sorozatnézésbe fojtjuk bánatunkat. Kereshetünk helyzeteket, amelyek elterelik a figyelmünket a nehéz érzésekről, sőt talán valamiféle sikert is megélhetünk azokban. Így juthatunk el a minden mást háttérbe szorító munkamániáig, valamilyen hobbi, tevékenység végletekig hajszolásáig vagy éppen a napunk minden percének hasznos feladatokkal való kitöltéséig, ahol semmilyen teret nem hagyunk a lazításnak. És hogy miért nem? Mert a lazítás, az üresjárat veszélyes lehet számunkra. Annak veszélyét hordozza, hogy utolér minket mindaz, ami elől addig „sikeresen” menekültünk. Hogy meg kell állnunk, és szembe kell néznünk mindazzal, ami, ha akarjuk, ha nem, ott van velünk.

És ha fizikailag nem lehetséges a menekülés? Még mindig ott van a fantáziánk. Elkerülhetjük a nyomasztó érzéseket úgy is, ha gondolatban próbálunk megszökni. Ilyenkor jöhet a fantáziálás egy jobb, szebb, könnyebb életről, a hirtelen jövő csodáról, amely megoldja a problémáinkat: hirtelen belebotlunk a tökéletes társba, a nagy szerelembe, megnyerjük az ötöst a lottón, vagy váratlan örökség hullik az ölünkbe, felmond a kolléga, akinek a jelenléte már régóta zavar minket, és még sorolhatnánk. Néha vágy szinten elképzeljük, ahogyan felpattanunk egy vonatra vagy repülőre és elvonulunk egy lakatlan szigetre, ahol minden problémát és konfliktust magunk mögött hagyhatunk. És a legrosszabb esetben annak a visszatérő képét látjuk magunk előtt, ahogyan eldobjuk magunktól az életet, vagy legalábbis nyomtalanul eltűnünk, így szabadulva meg minden, bennünk felgyűlő nehézségtől. Hosszan folytathatnánk még a sort a feladataink halogatásától kezdve az érzelmek kizárásával együtt járó, robotpilóta üzemmódban való működésig, a hatásukat tekintve azonban nincs közöttük különbség. Ezek a menekülőutak rövid távon megkönnyebbülést, a feszültség oldódását hozzák az életünkbe, ám hosszú ideig alkalmazva őket nagy árat fizethetünk értünk. A kíméletlen munkatempó kimerüléshez, a pótcselekvésekbe menekülés egészségi, anyagi nehézségekhez vezethet (lásd alkoholfogyasztás, szerencsejáték, túlzott evés), az érzelmeink elnyomásával járó megoldások testi és lelki egészségünk megromlásának veszélyével járhatnak. Az 5. fejezetben részletesen kitérünk ezen folyamatok buktatóira és megoldásaira egyaránt. Az elkerülésnek számos útja létezik, mint látjuk, ami azonban mindegyikben közös: miközben óvjuk magunkat a fájdalmas, nehéz tapasztalatokkal való szembesüléstől, észrevétlenül lemaradunk azokról a lehetőségekről is, amelyekre igazából vágyunk, és amelyek magukban hordozhatnák a belső történeteink átírásának esélyét.

Amikor megpróbáljuk legyőzni – A túlkompenzálás folyamata

Majd én bebizonyítom, hogy nincs szükségem senkire, és egyedül is bármit képes vagyok megoldani – mondja gyakran egy hölgy, akit a másoktól való függőség története tart fogva. Folyton attól retteg, hogy kapcsolatokba kerülve kiszolgáltatottá válik, így az életét a saját önállóságának kényszeres bizonygatása tölti ki. De akármilyen jól boldogul is a mindennapokban, a kételyek tovább gyötrik. És folyamatosan szétveri a kapcsolatait…

A belénk vésődött forgatókönyvek az újrajátszáson és a menekülésen kívül tehát másképp is hathatnak. Előfordul ugyanis, hogy a sémáink erős küzdelemre sarkallnak minket, hogy bebizonyítsuk, nem igaz, amit a bennünk működő program diktál. Sőt, az ellenkezője érvényes ránk. Támadásba lendülünk, hogy igazoljuk, a hiedelmünk téves, és mi bátran dacolunk vele. Így például amikor azt érezzük, hogy nem vagyunk elég jók, turbó fokozatra kapcsolunk, és nem száz, hanem százötven százalékon teljesítünk. Amikor sebezhetőnek érezzük magunkat, kívülről megerősítjük a tökéletesség páncélját, elárasztva a közösségi oldalainkat harmonikus életünk bizonyítékaival. Amikor félünk a világban ránk leselkedő veszélyektől, extrém helyzeteknek tesszük ki magunkat, hogy megmutassuk, semmitől nem ijedünk meg.

De mi ezzel a baj, hát nem úgy fejlődhetünk, ha kilépünk a komfortzónánkból, és szembenézünk a számunkra nehéz helyzetekkel? Ezzel nem vitatkozom, hiszen ezek a helyzetek valóban mind magukban hordozhatják a változás, a fejlődés lehetőségét. Amit azonban fel kell ismernünk, hogy milyen heves ezeknek a viselkedéseknek az intenzitása, ténylegesen mennyire segítenek minket a fejlődésben. Nem véletlenül nevezzük a fent leírt mechanizmust túlkompenzálásnak – ugyanis ez a viszonyulás időnként már extrém mértékű is lehet, sőt fontosabbá válhat bármi másnál, és az oltárán más, értékes dolgokat is feláldozhatunk. Nos, ilyen esetekben már nem minket előrevivő megoldásokról beszélünk. Olyan ez, mintha a kiskertünkben lévő vakondtúrásokat úthengerrel akarnánk elsimítani, nem törődve azzal, hogy közben minden mást is ledózerolunk. Amikor a bátorságunkat bizonygatva kockára tesszük a testi épségünket, amikor a munkába temetkezve elhanyagoljuk a szeretteinket, amikor a tökéletességünket bizonygatva magunk ellen fordítjuk a barátainkat, túl nagy árat fizetünk a bizonyításért. Sőt, mi több, amikor attól félünk, hogy az általunk szeretett személy elhagyhat minket, a legelső kifogást megtalálva mi lépünk ki a kapcsolatból, vagy a másik ember rossz szándékától tartva mi támadunk először, szintén ezt a mechanizmust alkalmazzuk. Észre sem vesszük, hogy bár másik irányból, de ugyanaz a történet tart fogva és irányít minket. Ráadásul a történet vége minden küzdelem ellenére ugyanaz marad: a meggyőzés nem sikerül, a kétely, a félelem továbbra is ott marad bennünk...

És hogy melyik utat választjuk a három közül, amikor egy adott történetünk, sémánk beindul? Nos, ez függhet egyrészt a személyiségünktől, attól, hogy a velünk született temperamentumunk melyikre hajlamosít minket. Befolyásolhatja az is, hogy ezen viselkedésmódok közül melyiket láttuk magunk körül, mit tanultunk meg a körülöttünk lévő fontos személyek viselkedéséből. Emellett függ attól is, hogy a múltban melyik bizonyult a legeredményesebbnek a „túlélésünk” szempontjából – azaz melyik funkcionált a leghatékonyabban. Látnunk kell ugyanis, hogy ami jelen életünkben, felnőtt fejjel abszurdnak, szélsőségesnek tűnik, az valamikor igenis célravezető stratégia volt egy számunkra nehéz helyzet megoldásában. Olyan, amelynek segítségével a lehető legjobban jöhettünk ki az adott helyzetből (például engedelmeskedtünk, behódoltunk másoknak, jó kisfiúkká, jó kislányokká váltunk, vagy épp a lázadással oldottuk meg a szituációt). Sőt az is előfordulhat, hogy mindhárom megoldásra látunk példát a különböző élethelyzeteinkben.

Mivel ezek a maladaptív sémáinkra adott megküzdési módok egykor működtek az életünkben, elértünk általuk valamit, amire vágytunk, vagy éppen megúsztunk valamit, amitől nagyon féltünk, ezért elraktároztuk magunkban őket mint jó megoldást a hasonló helyzetekre. Idővel ezek a stratégiák megszilárdultak bennünk, és észrevétlenül elkezdtük használni őket, ha hasonló helyzetbe kerültünk, olyanba, amely elindította a történeteinket. Hiába változtak körülöttünk az emberek, a megélt élmények, mi elkezdtünk automatikusan ragaszkodni ezekhez a korábbi „megoldásainkhoz”, észre sem véve, hogy a jelenlegi körülmények között már nem biztos, hogy működőképesek. Láthatjuk, hogy ezek a belső történetek, forgatókönyvek nagyon ellenállók, ezerféle módon küzdenek a túlélésükért. Lesz, amelyik egész életünkön át elkísér minket, mások pedig átírhatók. Létezésük felismerése és elismerése, életünkre gyakorolt hatásuk tudatosítása és megértése azonban elkerülhetetlen, ha változtatni akarunk. Kezdjük rögtön annak megismerésével, hogyan is jöhetnek létre maladaptív sémáink.

Vissza a gyökerekhez – Az öt alapvető szükséglet megismerése

Szinte már közhelynek számít, hogy az életünket megalapozó tapasztalatok, tanulási folyamatok nagy része kora gyerekkorban megy végbe. Ám ezzel az állítással nehéz vitatkozni. Azokat az alapélményeinket, amelyek a későbbi életéveinkben is jelen vannak, nagyrészt valóban ekkor szerezzük meg. Ekkor kapunk először visszajelzéseket azzal kapcsolatban, kik is vagyunk, milyenek vagyunk valójában, mire vagyunk képesek. Itt tanuljuk meg elsajátítani, hogyan viszonyulhatunk másokhoz, és mások hogyan viselkednek velünk, megtanuljuk felismerni és kezelni az érzelmeinket, kifejezni az akaratunkat, betartani a szabályokat, és még sorolhatnánk. A minket felnevelő, gondozó személyekkel (akik legtöbbször, de nem feltétlenül a biológiai szüleink) megtapasztalt élményeink alapozzák meg a korai alaphiedelmeink, sémáink tartalmát. Ehhez tevődnek azután hozzá, és alakítják, formálják azok a későbbi tapasztalatok, amelyeket az óvodában, iskolában és a tágabb környezetünkben szerzünk. Azaz a kezdeti történeteink így alakulnak, árnyalódnak tovább. Rengeteg elmélet foglalkozik a pszichológiában a személyiségfejlődésünk folyamatával, más-más aspektusból megközelítve annak történéseit.

A Jeffrey E. Young által megalkotott sémaelmélet öt, nagyon fontos szükségletet emel ki a fejlődésünk szempontjából. Öt olyan területet, ahol elengedhetetlen, hogy gyermekként elég pozitív tapasztalatra tegyünk szert, kerülve a szélsőségesen pozitív és negatív végleteket. Amennyiben ezek a tapasztalatok kellő egyensúlyban vannak jelen az életünkben, olyan pozitív alapélményekkel vérteződünk fel, amelyek később segítenek, hogy eredményesen küzdjünk meg a nehéz helyzetekkel.{3} Amikor ezek valamelyikében azonban hiányt szenvedünk, vagy azokkal kapcsolatban szélsőséges élményekre teszünk szert, akkor annak hatásai hosszú évekre belénk vésődhetnek. Talán meglepően hangzik, de nemcsak a negatív élmények túlsúlya vezethet hibás programokhoz, ugyanúgy a pozitív élmények szélsőségessége is okozhat elakadásokat. Ilyen lehet többek között a gyermek túlzott féltése, óvása, a tökéletességének és hibátlanságának állandó hangoztatása, a szabályok elengedése a szülő által elképzelt felhőtlen, boldog gyermekkor érdekében. Számos példát láthatunk mindkét végletre a következőkben. Ismerjük hát meg a legfontosabb szükségleteinket.

1. A biztonság, a szeretet és az elfogadás megtapasztalása

Kiszolgáltatott újszülöttként a túlélésünk záloga, hogy mások gondoskodjanak rólunk, amíg elérjük azt az életkort, amikor már önállóan is képesek vagyunk boldogulni. Ez a gondoskodás magában foglalja egyrészt a fizikai biztonságot (annak élményét, hogy törődnek velünk, óvnak, figyelnek a testi épségünkre, a fizikai jóllétünkre, biztosítják azt a fizikai környezetet, amelyben nem vagyunk veszélynek kitéve), és az érzelmi biztonságot egyaránt. Ez utóbbiba tartozik annak megélése, hogy szerethetők vagyunk, a számunkra fontos személyek elfogadnak minket olyannak, amilyenek vagyunk. Az ilyen környezetben felnővő gyermek alapélménye az lesz, hogy a világ kiszámítható, biztonságos hely, ahol alapvetően bízhat és megbízhat másokban. Ha baj van, számíthat a környezetében lévő emberekre, így a kötődései biztonságosak lesznek. Önmagát jónak, szerethetőnek éli meg, akinek nem kell folyton bizonygatnia a létjogosultságát, és nem kell folyton a szeretetért küzdenie.

Hagyjál békén, nem érek rá veled foglalkozni, van elég bajom! Azt hittük, fiú/lány leszel, annak vártunk, apád mindig is azt szeretett volna. Ne bízz senkiben, tanuld meg, az életben csak magadra számíthatsz! Vigyázz a nőkkel/férfiakkal, mind csak kihasznál! Nem tudom, kire ütöttél, olyan, mintha nem is a mi családunkba tartoznál. (Ennek a sokszor viccnek szánt változata: Biztos, hogy elcseréltek a kórházban.) Majd foglalkozom veled/szeretlek, ha jó gyerek leszel. Te vagy az életem, nélküled nem lenne értelme az életemnek. Bezzeg a testvéred/a szomszédék gyereke… és talán a legrosszabb: Bárcsak meg se születtél volna!

Mondatok, amelyek sarkítottnak, szélsőségesnek tűnhetnek, mégis gyakran elhangozhatnak a családban. Mondatok, amelyek arról szólnak, hogy nem vagyunk elég jók, vagy csak bizonyos feltételekkel vagyunk elfogadhatók. A világ veszélyes hely, ahol bármikor történhetnek rossz dolgok. Az emberek vagy bizonyos csoportok nem megbízhatók, sőt különösen kiszámíthatatlanok, így velük vigyázni kell. Netán mi vagyunk mások, jobbak vagy rosszabbak, mint a többiek, így mindenképp kitűnünk a többiek közül. Csak néhány példa, amely illusztrálja, milyen üzenetek befolyásolhatják a saját magunkról, a másokról vagy éppen a világ biztonságosságáról kialakuló képünket. Ha nincs meg az alapvető biztonság érzése, az önmagunk és mások iránt táplált bizalom, a saját elfogadhatóságunkba, szerethetőségünkbe vetett hit, a világ veszélyes, kiszámíthatatlan helynek fog tűnni. Olyan helynek, ahol küzdeni kell azért, hogy mások szeressenek minket, ahol folyton félni kell, hogy mikor hagy el minket az a személy, akit szeretünk, ahol nem lehet bízni másokban, és ahol önmagunkat kakukktojásnak látjuk, aki mindig kilóg a sorból. Csökkentértékűség, bizalmatlanság, az elhagyástól való félelem, társas kirekesztettség, érzelmi nélkülözés – ezek a történetek lesznek ilyenkor a dobozainkba zárva.

2. Önállóságunk, képességeink, saját hatékonyságunk felfedezése és kipróbálása

Ahogyan gyermekként növekszünk, úgy ügyesedik a mozgásunk, ami teret ad számunkra a világ felfedezésére és önmagunk kipróbálására. Ezek révén egyre inkább megtapasztalhatjuk, hogy már nem csupán másoktól függő, kiszolgáltatott élőlények vagyunk, hanem bizonyos dolgokat egyedül is megtenni tudó embergyerekek. Bár még sokáig szükségünk van a fejlődésünk során mások segítségére, az önállósodásnak ezek a kezdeti tapasztalatai is nagyon lényeges élmények lesznek számunkra. Megélni, hogy képesek vagyunk egyes feladatokat megtenni a saját szintünkön, és azt mások észreveszik és értékelik (például: de szépen eszel már egyedül, de ügyesen dobod azt a labdát, milyen szépen tudsz rajzolni stb.), ez alakítja ki a későbbiekben a saját teljesítményünkbe, képességeinkbe vetett bizalmunkat. Önértékelésünk fontos pillérét jelentik ezek a tapasztalatok és a mások által rólunk mutatott reális tükör.

Hogy fogod azt a ceruzát, rossz nézni. Na, add ide, majd én megcsinálom! Hányszor mondtam már, hogy te még kicsi vagy ehhez? De szerencsétlen vagy, fiam! Amit te csinálsz, az mindig tökéletes. Ne hallgass arra, aki kritizál! Várj, kicsim, ne menj oda, nehogy leess! Majd én segítek. Mi lenne velem nélküled? Hagyd csak, majd én megcsinálom helyetted. Jaj, vigyázz, mert könnyen bajod eshet! Semmire se fogod soha vinni. Bezzeg a többiek!

Amennyiben folyton másokhoz hasonlítgatnak minket, kritizálnak, és állandóan azt éreztetik, hogy valahogy soha nem lehetünk elég jók; ha azt sugallják, hogy mi egyedül túl kevesek vagyunk ahhoz, hogy az életben boldoguljunk, mások nélkül ez nem lehetséges; ha a léc folyton megugorhatatlanul magasan van, és csak a kudarcok száma szaporodik, vagy épp ellenkezőleg, nincs mérce, és minden jó, minden tökéletes, amit csinálunk; vagy azt az üzenetet kapjuk, hogy mindig résen kell lennünk, vigyáznunk kell, mert a világ egy veszélyekkel teli hely – bármelyik végletről legyen is szó, a végeredmény hasonló. Nem fogjuk tudni, kik is vagyunk mi és mire is vagyunk pontosan képesek. Bele merjek vágni ebbe az iskolába, vagy se? Elvállaljam ezt a munkát? Vajon képes leszek helytállni, nekem való ez egyáltalán? – állandó bizonytalanság, tanácstalanság, önmagunkkal szembeni kételyek, amelyek abból fakadnak, hogy nem kaptunk reális, valós visszajelzést arról, milyenek vagyunk valójában. Arról, milyen erősségeink és gyengeségeink vannak, miben vagyunk tehetségesek, és mi az, ami még fejlesztésre szorul. Mi az, amit önállóan is meg tudunk oldani, és mikor kell segítséget kérnünk. Ha nehézségekkel találjuk szembe magunkat, az első ijedelmen túl hogyan kell azokat megoldanunk. Ha nincs ilyen viszonyítási pontunk, felnőttként kell mindezt kialakítanunk, ám addig marad az önmagunkban való folytonos kétkedés, a kudarcra ítéltség a másoktól való függőség és a sérülékenység-veszélyeztetettség történeteiben elraktározva.

3. Az érzelmeink, vágyaink, akaratunk szabad megélése és kifejezhetősége

A családok különbözhetnek abban, mennyire, hogyan és milyen érzelmeket mernek megmutatni, kifejezni. Vannak családok, amelyekben a pozitív érzelmek kimutatása okoz nehézséget, és van, amelyben a negatív érzelmek egyike vagy mindegyike válik tabuvá. Gyermekként nagyon fontos számunkra, hogy mindegyikkel kapcsolatban legyen tapasztalatunk, megélhessük, hogy bármely érzés kifejezhető és kezelhető, és jogunk van megmutatni a külvilágnak azt, ami belül zajlik. Éreznünk kell, hogy számít a szavunk, a felnőttek meghallgatják, mit szeretnénk, mire vágyunk és mire van szükségünk, és ezeket a szükségleteinket (a reális kereteken belül) ki is elégítik. Ezeknek az alapélményeknek a megtapasztalása eredményezi, hogy felnőttként önálló, a saját akaratunkat, igényeinket, érzéseinket kifejezésre juttatni tudó emberekké válunk, akik hatékonyan képesek érvényesíteni az érdekeiket, miközben figyelembe veszik mások érzéseit és igényeit egyaránt. Így leszünk képesek másokkal együttműködni és békésen együtt élni, ahol mindenki véleménye, érzése, szükséglete egyaránt fontos és számít.

Egy kisfiú nem szokott sírni. Egy kislány nem szokott dühös lenni. Honnan tudnád te azt, gyerek vagy még. Nehogy már a kiskutya ugasson a nagykutyának! Dehogy vagy te fáradt, most keltél fel. Mitől lennél szomorú, hiszen megvan mindened. Majd ha te is annyit teszel le az asztalra, mint mi, akkor kikérjük a véleményedet. Te vagy az életem egyetlen öröme. Nem is tudom, mi lenne velem nélküled. El ne mondd apádnak/anyádnak, mire készülsz, mert teljesen ki fog borulni. Nem szeretném még egyszer meghallani, hova akarsz menni/milyen ruhát akarsz venni, mert nagyon megbüntetlek. Persze, kincsem, az lesz, amit akarsz. Tudod, hogy mindent megkapsz, amit csak szeretnél, csak kérlek, ne sírj!

Nem tudom, mit akarok. Már azt sem tudom, mit érzek. Vajon jogom van így érezni magam? Jogom van ezt akarni? Vajon kimondhatom, mire vágyom? Mondhatok nemet? – olyan kérdések ezek, amelyek hátterében az önmagunkkal, a saját érzéseinkkel, vágyainkkal és azok elfogadhatóságával kapcsolatos örök kételyek állnak. Ilyen esetekben azt kérdőjelezzük meg, hogy van-e jogunk úgy érezni, ahogy érzünk, van-e jogunk vágyni azokra a dolgokra, amelyekre vágyunk, és vajon merhetjük-e kimondani ezeket. Vagyunk-e annyira fontosak, mint más emberek, vagy az életünk inkább arról szól, hogy a körülöttünk lévők jól érezzék magukat. Mindezt diktálhatja a lelkiismeretünk, de fakadhat akár félelemből is. Ami közös bennük, hogy a saját viselkedésünk, véleményünk számára a mérce az lesz, más emberek mit gondolnak rólunk, hogyan viszonyulnak hozzánk, és vajon meg tudunk-e felelni nekik. Így válhatnak életünk fő irányítóivá az önfeláldozás, az elismeréshajszolás és a behódolás forgatókönyvei.

4. A játék, az öröm, a felszabadultság megélése

Önfeledt játék és kacagás, a külvilágot teljesen kizáró, elmélyült ténykedés, amikor tízszer is elmondhat valamit a felnőtt, de egyszer sem ér el hozzánk. Ahol megszűnik minden, csak az adott pillanat létezik, amelyben a gyermek bármikor kapható egy kis játékra, bohóckodásra. Ahol a kreativitás és spontaneitás uralkodik, és a határtalan fantáziavilág nem ér véget a gyermek fejében, hanem átszövi a valóságot – ezek azok az élmények, amelyekre felnőttként mi is sokszor vágyakozunk, és amit oly gyakran irigylünk a gyermeki létből. Önfeledten örülni, átadni magunkat a pillanatnak, spontánnak lenni, humorral átszőni a mindennapokat, és oldani a legfeszültebb pillanatokat, gyermeki lelkesedéssel belevetni magunkat a feladatokba, abban a hitben, hogy bármire képesek vagyunk. Ha megőrizzük ezen alapélmények csíráit, könnyebben vészeljük át a felnőttkor megpróbáltatásait. A legnehezebb helyzetekben is segíthet helytállni, ha felnőttként is megtaláljuk magunkban a boldog gyermeket. Megkönnyíti, hogy két feladat között átadjuk magunkat a pihenésnek, és képesek legyünk megtalálni és élvezni a feltöltődésünk forrásait. E nélkül hidegnek, komolynak, terhekkel, felelősséggel és kötelességekkel telinek látjuk az életet, amely folytonos küzdés és harc, megállás és pihenők nélkül.

Sok nevetésnek sírás lesz a vége. Csak ne olyan hevesen! Előbb a munka, aztán a szórakozás. Ne úgy csináld, hanem így, majd én megmutatom! Ne idétlenkedj már folyton, gyerekem! Ezt nem lehet csak ilyen hűbelebalázs módjára csinálni, mindent szépen meg kell tervezni. Ne bohóckodj már állandóan! Mert neked mindig csak a játékon és a szórakozáson jár az eszed. Így soha nem lesz belőled ember! Vagy tökéletesen csináld, vagy sehogy! Ha nem vagy képes normálisan megcsinálni, inkább bele se kezdj! Ha így folytatod, úgy végzed, mint X. Y.!

Ezek azok a mondatok, amelyek nagyon jól megágyazhatnak a pesszimista-negatív életfelfogásnak, az érzelmeket kizáró, racionális gondolkodásnak, az önmagunkkal és másokkal szembeni túlzott elvárásoknak és a merev, örömtelen életnek. Olyan élmények ezek, amelyek kiválóan megalapozhatják a negativizmus-pesszimizmus, a könyörtelen mércék és hiperkritikusság, a büntető készenlét és az érzelmi gátoltság programjainak kialakulását.

5. Keretek, szabályok és határok megtapasztalása

Mint láttuk, a jó gyerekkor nemcsak arról szól, hogy mindent szabad, mindent megkapunk, és semmilyen kudarccal nem szembesülünk. Képességeink reális határait akkor tanuljuk meg, ha arról valós visszajelzés érkezik. Érzelmeink kezelését akkor sajátítjuk el, ha a szülők is megfelelőn kezelik azokat: ha kell, határt szabnak, ha kell, vigasztalnak, megnyugtatnak minket. Éljünk meg bármilyen érzelmet, nem maradunk vele egyedül, mindig van valaki, aki segít megérteni, mi történik bennünk, és segít kezelni a helyzetet. Megtapasztaljuk, hogy a viselkedésünknek, az akaratunknak is vannak korlátai, határai, amelyekben már a közösség érdekeit is figyelembe vevő szabályok szabnak gátat nekünk. A kisgyerek számára a nevelők által közösen felállított és következetesen betartott szabályok nem a rossz szándékról szólnak, hanem olyan, biztonságot nyújtó keretet jelentenek, amelyhez mindig igazodni tud. Gondoljunk bele, milyen lenne olyan munkahelyen dolgozni, ahol nem közlik velünk, mi az elvárás, mik a szabályok. Tesszük a dolgunkat, de nincs egyértelmű visszajelzés, hogy mit hogyan kellene csinálnunk. Néha ugyanazért a dologért ránk szólnak, máskor viszont semmi nem történik. Vajon mennyire éreznénk biztonságban magunkat egy ilyen helyen? A kisgyerek számára a következetes szabályok ugyanezt jelentik: viszonyítási pontot, amelyhez mindig igazodhat. Pontosan tudja, meddig mehet el, és mi történik, ha átlépi azt a határt. Mindez felnőttként képessé tesz minket arra, hogy alkalmazkodjunk a csoportok, közösségek és a társadalom normáihoz.

Mi nem akarjuk korlátozni a gyereket, azt akarjuk, hogy szabad, önérvényesítő emberré váljon. Nem akarjuk folyton büntetni, mert akkor ugyanolyan szorongó lesz, mint mi voltunk. Amíg itthon laksz és az én kenyeremet eszed, az van, amit én mondok. Majd én embert faragok belőled! Majd én megtanítom, hol a helyed. Lehet, hogy anyád/apád ezt megengedi, de én nem tűröm el. Jaj, ezt el ne mondd apádnak, mert tudod, hogy akkor kő kövön nem marad.

Az elmosódott, következetlen, bizonytalan, esetleg nem is létező szabályok a bizonytalanság, szorongás érzését kelthetik, míg a túl szigorú, megmásíthatatlan előírások a büntetéstől való félelmet ültethetik el bennünk. Ez ellen felnőttként védekezhetünk úgy, hogy folyton a veszélyt lessük, hogy mikor lépünk át valamilyen határt, amiért megtorlás jár, de kiválthatja a folytonos dac és ellenszegülés érzését is. A külső kontroll hiánya felnőttkorban vezethet a belső élményeink szabályozásának problémáihoz is. Aki soha nem kapott megfelelő iránymutatást, hogyan kezelje az érzéseit, később nehézségekkel küzdhet, amikor önmagát kellene megnyugtatnia, megvigasztalnia vagy éppen a belső feszültségét csillapítania. Ha nem tanulta meg, hogyan kell igazodnia a külvilág szabályaihoz, elvárásaihoz, később nem lesz könnyű alkalmazkodnia, mondjuk, kivárni, hogy egy vágya, igénye teljesüljön, és ne azonnal, itt és most akarjon mindent. Van, aki a korai élmények hatására úgy érzi, mindenki felett áll, és alanyi jogon jár neki minden, amiért másnak meg kell küzdenie. Így vehetik át felettünk az irányítást a feljogosítottság és az elégtelen önkontroll-önfegyelem sémái.

Mint később látni fogjuk, ugyanaz a gyerekkori élmény sokféle módon lecsapódhat felnőttkorban. Valaki, akit sokat bíráltak és kritizáltak gyermekként, válhat belső bizonytalanságokkal küzdő, kudarckerülő emberré, aki szüntelenül menekül, nehogy szembesülnie kelljen a hibáival. Ugyanakkor örök bizonyítási vágy is kialakulhat benne, így felnőttként törekedhet folyton arra, hogy minden helyzetben megmutassa, hogy ő igen is értékes és bármire képes. Az is előfordulhat ugyanakkor, hogy a felnőttkori viselkedés hátterében eltérő okok állnak, azaz egyetlen megnyilvánulásból, reakcióból még nem következtethetünk egyértelműen a kiváltó háttérre. Így például a mások igényeinek alárendelődő, konfliktuskerülő magatartás fakadhat a korai érzelmi biztonság, a szeretet kielégítetlenségéből, így a saját vélemény, érzések, igények ki nem mondását a szeretet és a másik személyének elvesztésétől való félelem fogja mozgatni. Ám ugyanez a magatartás a következményektől, a büntetéstől való félelem vagy éppen az alaptalan lelkiismeret-furdalás révén is létrejöhet, azaz itt a másik személy igényeinek jogossága kerül előtérbe az egyén szükségleteivel szemben. Ugyanannak a nehézségnek tehát számos gyökerére rálelhetünk korai tapasztalatainkban. Annak eldöntéséhez, hogy mi is áll a problémáink hátterében, az élettörténetünk alapos áttekintésére van szükség.

Mostanra talán – főleg, ha már vannak gyermekeink – megfogalmazódott bennünk a kérdés: hol és hogyan tudnak ezek az élmények elcsúszni?

Egyik nap nagyon fáradtan keltem, éreztem, hogy a sok éjszakázás, a három gyerek melletti állandó fizikai igénybevétel miatt lassan elérem a teljesítőképességem határait. Aznap is vendégeket vártunk estére, a kicsi mellett is egész nap takarítottam, sütöttem-főztem, bevallom, a hátam közepére kívántam a barátainkat. A középső is egész nap nyűgös volt. Mire a végére értem a feladataimnak, mit látok? Ott ül a hároméves, és a nemrég kifestett szoba falán rajzolgat zsírkrétával. Szégyellem bevallani, őrülten kikeltem magamból. Nem bírtam abbahagyni a kiabálást, csapkodtam az asztalt. Belül tudtam, hogy abba kellene hagynom, láttam a gyerek riadt tekintetét is, de nem bírtam megállni, csak mondtam, mondtam… Napok óta bűntudat gyötör, attól félek, hogy valami jóvátehetetlen kárt tettem a gyerekben.

Kevés olyan szülő van a világon, aki ne élt volna már át hasonlót, akinek ne lenne története az összefirkált falról, egy fontos irat széttépéséről, a telefon vagy családi ereklye eltöréséről, valamilyen nagyon fontos dokumentum letörléséről a céges laptopon, a frissen készített tészta virágfölddel való összekeveréséről én csak főzök, anya címszóval, és még sorolhatnánk. Talán nem mindig vagyunk rá büszkék, ahogyan ezekben a helyzetekben akkor reagáltunk. De szerencsére viszonylag ritkán fordul elő, hogy egyetlen esemény maradandó nyomokat okoz a gyermekben. Természetesen ilyen is van. A bármely életkorban elszenvedett trauma, legyen az fizikai, szexuális, lelki bántalmazás, baleset, természeti katasztrófa, valamely fontos személy elvesztése, nemcsak gyermekkorban, hanem akár felnőttként is képes szélsőséges és tartósan fennmaradó tartalmakkal megtölteni a helyzethez kapcsolódó dobozainkat. Olyan erős bevésődések ezek, amelyek átírása valóban nem könnyű.

Sokkal gyakoribb azonban, hogy a megélt tapasztalat nem ennyire szélsőséges, ám mivel tartósan fennáll vagy gyakran előfordul, szintén kialakítja azokat a sajátos mintákat, programokat, amelyeket elraktározunk magunkban, és a továbbiakban követünk. Ebbe beletartozik az is, amikor túl sokat kapunk valamiből (legyen az pozitív vagy negatív dolog), vagy éppen nem kapunk meg valamit, amire gyermekként szükségünk lenne. Csak néhány példa a sok közül: folyamatosan túlféltenek minket, mintha a széltől is óvni kellene bennünket; folyton aggodalmaskodnak, hogy mennyi szörnyűség történhet velünk, a családunkkal vagy bárki mással; túl kritikusak, túl engedékenyek vagy éppen következetlenek; van, hogy mindent szabad a gyereknek, van, hogy semmit; valahol túl szigorúak a követelmények, és túl sok a büntetés, másutt csak dicséret van, még ha nem érdemeljük is ki. Látjuk, hogy bármelyik véglet, ha sokszor ismétlődik, bevési a lenyomatait, és maradandó alapélménnyé válik a gyermek számára.

Ezek a hiedelmek még egy forrásból eredeztethetők. Emlékezzünk vissza a fejezet első részében bemutatott példára, amelyben a játszótéren játszadozó kisgyermek rossz tapasztalatot szerzett egy másik gyermekkel kapcsolatban. Tételezzük fel, hogy a szülő, aki vele van, egyáltalán nem úgy reagál erre a jelenetre, ahogyan azt korábban említettük, hanem a következőt mondja: Gyere el onnan, kicsim, inkább ne játssz másokkal! Óvatosnak kell lenni, mert az emberek kiszámíthatatlanok. Vagy éppen arra biztatja, hogy: Ha bántanak, azonnal üss vissza, ne hagyd magad! Mutasd meg nekik, hogy te vagy az erősebb! Érezzük, hogy ezen mondatok hallatán valószínűleg nagyon más kép fog kialakulni a kisgyermekben másokról és az emberi kapcsolatokról egyaránt. Az ezek megoldására kapott eszközök pedig szintén ott vannak a sorokban. De vajon ezek a mondatok ilyenkor kiről szólnak? Tényleg a világ ennyire veszélyes, és benne mindenki potenciális ellenségként van jelen? Vagy mérlegelnünk kell egy másik lehetőséget…

Nem ritka, hogy a számunkra fontos személyek mellett felnőve észrevétlenül is átvesszük a történeteiket, az ő élményeikkel, félelmeikkel, érzelmeikkel, sőt sokszor az erre alkalmazott megoldásaikkal együtt. Automatikusan feltesszük tehát az általuk is viselt szemüveget. A férfiakban nem lehet megbízni. Előbb-utóbb mind megy a maga útján. Tanuld, meg, hogy csak magadra számíthatsz! – egy fiatal nő ezeket az üzeneteket kapta gyermekkorától kezdve az édesanyjától, aki soha nem tudta feldolgozni a csalódást, hogy a férje elhagyta őket egy másik nő miatt. Nem ment újra férjhez, egész életében egyedül maradt. A kliensem a férfiakkal való kapcsolatában mind a mai napig küzd a folytonos bizalmatlansággal, féltékenységgel, úgy érzi, mindig résen kell lennie, mert bármikor lecserélhetik. Szorongó, a világ veszélyeitől félő szülő, az emberekkel szemben mindig gyanakvó felnőtt, a problémáit, feszültségét alkoholba fojtó gondozó mellett felnőve érzések, emlékek, gondolatok, testi érzések számos komplex csomagja jöhet létre a gyermekben, amelyek aztán felnőttkorban aktiválódnak, amikor azok a bizonyos nyomógombok benyomódnak.

Ezen a ponton meg kell állnunk egy pillanatra, hiszen ezek a családi minták gyakran nemcsak közvetlenül a szüleinktől származhatnak, hanem a tágabb család, sőt a korábbi generációk tapasztalatait is magukban hordozhatják. Ezek alkotják a mi transzgenerációs örökségeinket.

A mi családunknak mindig, mindenért keményen meg kellett küzdenie. Mindig résen kellett lennünk, mert sok volt az irigyünk. Amikor beleálltunk bármilyen vitába, mindig mi húztuk a rövidebbet. Gyakran felemlegetett családi legendák, történetek, a nagy családi összejövetelek és beszélgetések sokszor előkerülő résztvevői. Történetek, amelyekbe őseink tapasztalatainak fontos üzenetei vannak becsomagolva. Olyan továbbadott tudás ez, amely magában rejti a család számára nehézséget jelentő helyzeteket, az azokkal kapcsolatos megéléseket, gondolatokat és mindazokat a megoldásokat, amelyek révén ezek orvosolhatók. Már ha vannak egyáltalán ilyenek. Előfordulhat ugyanis, hogy ezekben a bennünk élő, megkövesedett történetekben csupán egy helyzet nehézségének megélését kapjuk örökségül, a megoldás irányába mutató eszközök nélkül. Erre számos példát fogunk látni a következő fejezetben.

Már hosszú ideje boldogtalan házasságban élek. Régóta nincs közös témánk a feleségemmel. Igazából mintha soha nem érdekelte volna, mi is van bennem valójában. Igaz, én is nehezen mesélek magamról, és az érzéseimet is nehéz megmutatnom. De nem tudom, miért. Most sem merem neki elmondani, mit is érzek valójában, és hogy én már nem akarom folytatni ezt a kapcsolatot. Olyan, mintha lenne bennem egy óriási gát. Minden alkalommal, amikor bele akarok kezdeni, nem jön ki hang a torkomon, és csak némán tátogok magamban… Egy elhidegült kapcsolatban megrekedt férfi története ez, aki régóta küzd a saját érzések, vágyak, igények kimondásának nehézségével. Ő, aki az élete más részein határozott, szókimondó, erre a területre érkezve azonban szinte megnémul. Képtelen kifejezni a saját, nehéz érzéseit, és megbeszélni azt a párjával. Értetlenül áll ez előtt, ám nagyon határozottan érzi, hogy valami miatt ezek megmutatása veszélyes.