Charissa Weaks

CITY OF RUIN

ROMVÁROS

Ventus Kiadó

Tartalom

A SZERZŐ ELŐSZAVA

FÚRIA

I  EMLÉKEK

1

2

3

4

5

6

II  RÉGI BARÁTOK

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

III  KEZDETEK

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

IV   VÉGEK

33

34

35

36

37

38

39

40

41

V  EGY VILÁG VÁLASZT EL

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

VI  ROMVÁROS

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

VII  A HOMÁLYBA

75

76

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

A családomnak, amiért mindig támogatnak,

és hagyják, hogy napokra eltűnjek.

És a Rebel Readers olvasóimnak,

amiért ugyanannyira szeretik ezeket a karaktereket,

mint én.

A TÉMÁKRA VONATKOZÓ
FIGYELMEZTETÉS

A Boszorkányjáró-sorozat egy epikus romantikus fantasy, amelynek helyszíne Tiressia széthullott birodalma, egy darabokra tört kontinens, amelyen évszázadok óta tartó háborúk dúlnak a népek, az istenek és az időnként felbukkanó természetfeletti lények között.

Mivel a főszereplők között gonosz és erkölcsileg kétes karakterek is vannak, fontos megjegyezni, hogy a történet olyan témákat és cselekményelemeket is tartalmaz, amelyek nem minden olvasó számára elfogadhatók, például: erőszak, vér, csonkítás, halál, rituálék, gyújtogatás, vulgaritás, szexualitás, gyász és bűntudat, valamint emlékezetkiesés.

A könyvekben szereplő témák és cselekményelemek részletesebb listája az író honlapján, a charissaweaks.com oldalon található.

Reméljük, hogy elindul – és végigmegy – ezen a szívszorító utazáson Rainával, Alexusszal és a többiekkel.

A SZERZŐ ELŐSZAVA

A Boszorkányjáró-sorozat Raina Bloodgood karakterére összpontosít, aki nonverbális, így jelnyelvet használ a kommunikációhoz és a varázslatok létrehozásához. Fontos megjegyezni, hogy a jelnyelvek vizuálisan-manuálisan kezelik a kommunikációt. Nem létezik univerzális jelnyelv, például a BSL (brit jelnyelv) különbözik az ASL-től (amerikai jelnyelv). A jelnyelveknek saját nyelvtani szabályaik vannak, amelyeket kézmozdulatokkal, a jelek sorrendjével, valamint test- és arckifejezésekkel, a tekintet irányával, pislogással és szünetekkel hoznak létre. Az olvashatóság érdekében a regényben szereplő kitalált jelnyelv az SEE-hez (Signing Exact English) hasonló.

További (angol nyelvű) információért látogasson el az NIH alábbi weboldalára (bal oldali QR-kód). Ha pedig szeretné megtudni, miért nem hivatkozik a szerző Rainára némaként, látogasson el az Accessibility.com weboldalra (jobb oldali QR-kód).

FÚRIA

A világ szemében azóta halott vagyok, hogy Urdin és Thamaos végzett egymással azon a zord télen. Nem tudom, mennyi idő telt el, mióta Gherahn király pribékjei északra hurcoltak, hogy halálra kínozzanak, és a Pensea-hasadék fekete, jeges szikláihoz láncoltak – hány nap, hónap, év, évtized vagy évszázad.

De sejtem.

Valamikor régen egy megfáradt utazó szemén át megláttam a jövőmet. Bár azóta a testem nagy része elrothadt, haragos szívem még megmaradt. És ami még félelmetesebb, az istenverte tudatom is. Persze, a magamfajtát nehéz megölni.

És mi soha, de soha nem felejtünk.

Amikor nem haltam meg, a király Testvérisége a föld mélyére zárt, porba, kőbe és fullasztó vasba temetve, és Loriához fohászkodtak, hogy a királyság népe feledkezzen meg rólam. Micsoda ajándék lenne, ha a halhatatlan csontjaim elporladnának, miközben az örökkévalóság eljön és elmúlik!

De itt, ebben a könyörtelen kriptában, ahol csak a sötétség és az emlékek a barátaim, még mindig létezem. Örökké tartó gyötrelmem szünetel, mint a visszatartott lélegzet, miközben a fülembe suttognak az ősök, az isteni szellemek, akik arra várnak, hogy igazságot szolgáltassak. Hogy megváltást nyerjek.

Hogy bosszút álljak.

Eljön, ígérik nekem, az egyetlen módon, ahogy csak lehet, az Árnyékvilág Mennyei Mezejéről. A keleti férfi. Közeleg.

Hívtak már Szépségnek. Hívtak Szerelmemnek. De most Fúria vagyok, és valami bolond fel fog támasztani.

I

EMLÉKEK

1

A NÉVTELEN HERCEG

Keleti töredék

Quezira városa

Min-Thuret temploma, Rítusok Csarnoka

Thamaos ősi, rituális csarnokára halotti csend borul, a lángok pattogásától és az áldozati tálban égő vérem sistergésétől eltekintve.

– Hallgass meg, uram! Hozzád esedezem!

Felhasított tenyerem lüktet, ahogy ma már harmadszor préselem ki magamból a bíbor cseppeket. Ezúttal hagyom folyni a vért. Nincs gyengéd szúrás. Nincs óvatos méricskélés. Meleg, skarlát patakok szivárognak az ökölbe szorított ujjaim között, és a tűzbe csordulnak.

Elég régóta térdelek itt ahhoz, hogy az érkezésemkor az ólomüveg ablakokon beragyogó reggeli napfény a közelgő tél csillagfényének ezüstös izzásává változzon. A hátam merev lett, a térdem pedig megfájdult, olyan sok órája nyomja a könyörtelen kőpadló.

Leer, Min-Thuret egyik legtehetségesebb alkimistája lép be a csarnokba, friss vizet hoz. A kancsót az oltár mellé állítja, a rituális sebeimre szánt cickafarktinktúrával átitatott kendővel együtt.

– Biztos, hogy jól vagy, hercegem? – kérdezi egy órán belül másodszor. – Nagyon rosszul nézel ki.

– Mert több mint egy hete nem nyeltem el egy lelket sem – válaszolom feszes és kemény hangon, sokkal epésebben, mint érdemelné.

Amikor az Árnyékvilágból ide szivárogtam, és a rituális körben Colden Moeshkával a kezemben összeestem, alig bírtam megmozdulni. A testem egyes részeit Raina Bloodgood lángjai égették meg, és úgy éreztem, hogy bármelyik pillanatban összeroppanhatok. Már akkor is éheztem.

De miután éreztem, hogy Garujo meghal, és magával viszi a nyárföldi hatalmát, a sok északon történt haláleset után képtelen voltam elviselni a táplálkozás gondolatát. Azóta a bőröm viaszosan fénylik, és kilátszanak az ereim. Nincs szükségem tükörre, hogy tudjam, az arcom sovány, és a testem is vékonyabb.

– Talán… enned kellene – jegyzi meg Leer. Az arcomon húzódó, gyógyuló sebhelyre pillant, mielőtt a tekintetét a gerendák felé emeli.

Három fogoly lelke lebeg a közelben, selymesen gomolyogva várakoznak. Az egyiknek tengervíz, a másiknak édesföld-illata van, az utolsónak pedig olyan, mint a magas cédrusoknak kelet Elfeledett-erdejében. Ma este táplálkozni fogok, és megkezdem a feltöltődést. Ha nem teszem, meghalok. És mégis: bármennyire nyomorultul érzem magam, bármennyire is fel kell hagynom az imákkal, és neki kell kezdenem a lakomának, nem tudom rávenni magam, hogy feladjam.

Még nem.

– Menj! – Minden bosszúságomat ebbe a szóba préselem. – Azt akarom, hogy hagyjatok békén, értitek?

Leer bólint, kisiet a szobából, és csendesen becsukja a faajtót.

Hetek óta nem jártam a templomban. Hetek óta nem hallottam Thamaos földöntúli hangját, aki azt parancsolta, hogy menjek Északföldre. Attól tartok, akármeddig is térdelek, talán nem hallja, amit mondok. Vagy talán meggondolta magát a tervünkkel kapcsolatban, és kerül engem. Imádkozom, hogy tévedjek, mert elég nagy ajándékot hoztam neki.

Attól a pillanattól kezdve, hogy az Istenkést a napfényes oltárra helyeztem, esküdni mertem volna, hogy uram az Árnyékvilágból szólt hozzám. Halk morajlás járta át e szent hely csarnokait, aztán minden elcsendesedett, és mozdulatlanná vált. Szükségem van a tanácsára. Az útmutatására. A biztosítékára.

Úgyhogy vérzek. És várok.

Újra belemártom az ujjamat a vérbe, és három rúnát rajzolok az oltárra. Kapcsolat. Hit. Hűség. Mély levegőt veszek, és a homlokomat a márványemelvényre nyomom, arra a helyre, ahol egykor Thamaos és a keleti területek királyai és királynői pihentek, a nevükben végzett rituálékat figyelve. Csak egy karnyújtásnyira áll az aranyozott trón, amely hamarosan az enyém lesz, de még ki kell érdemelnem ezt a megtiszteltetést.

Tiressia Örökkévaló Császára.

Többé nem vágyunk a világotokra, mondta egyszer Thamaos. De az Alvilág nem az otthonunk, és az eridani uradalmunk sem létezik többé. Az istenek felemelkedhetnek, és felajánlhatják halhatatlan életerejüket Tiressia áldott földjeinek. Neked, hogy rajtunk keresztül megismerhesd az igazi hatalmat. Mert te vagy az, aki egyesíteni fogja ezt a birodalmat, kis hercegem. Talán az egész világot.

Egy gondolat suhan át az agyamon. Amikor elfoglalom az uralkodói széket, megadja majd nekem az igazi nevem emlékét? Azt, hogy ki voltam, mielőtt az övé lettem? Egy távoli részem azt akarja, hogy több legyek, mint névtelen teremtmény, akit árnyak rejtenek, és aki lelkeken élősködik. Néha, mint most is, eszembe jut az a fiatalember. A hódolat és a szertartás aktusában van valami, amit mélyről ismerek, ami túlmutat a Thamaos kiválasztottjaként töltött éveimen. Még a keleti parton csavargóként töltötteken is.

Emlékszem a mágiára is. Az erőteljes, vad és sötét mágiára. Ahogy forrón áramlik az ereimben.

Az én mágiám. Én irányítottam, csakis én.

Hideg huzat csiklandozza a tarkómat. Felemelem a fejem, ahogy a lángok minden bronz parázstartóban pislákolni kezdenek a teremben. Mintha szelíd lehelet érte volna tüzes fényüket, de kitartanak.

– Kis herceg! – Thamaos hangja az áhítat, rítusok és áldozatok csarnokába sodródik, és minden előtörő emléket elsöpör. – Kudarcot vallottál – suttogja sziszegő hangon. – Nem tudtad megölni őket. Nem mindet. És ez annak az ezüstzugi boszorkányjárónak köszönhető.

Lehunyom a szemem, és egy izzadságcsepp csorog le a nyakamon. Ma este hideg van a rituális csarnokban, a mellkasomban mégis máglyaként lobog a düh. Thamaos utolsó utasítása az volt, hogy fogjam el Colden Moeshkát, a Fagykirályt, és pusztítsak el minden boszorkányjárót, aki a Fagyvíz-erdő szélén él. Meg is tettem. Kivéve azt az átkozott Raina Bloodgoodot és egy maroknyi másikat.

Nem volt könnyű.

– Nem volt erőm tovább kitartani, uram. Garujo a Télvár elleni támadás után elsorvadt. Megölte őt a szipolyozás.

Egyik kezemet a sötét gránitoltárra szorítom, és szaggatottan veszem a levegőt. Hosszú életem alatt rengeteg embert lúgoztam már ki, de a Garujo halála miatti bánat fojtogat. Bár az életét ajánlotta a túlélésemért cserébe, a veszteség túl nagy súllyal nehezedik rám.

– A boszorkánynak segítsége is volt – folytatom. – Un Drallag felszabadította Nerit, hogy megvédhesse az ezüstzugi nőt. Most egy elszabadult istenszellemet is meg kell keresnem.

Aki állítólag azt akarja, hogy e földek császáraként uralkodjak, mégsem nyújtott segítséget a Téli úton.

A visszaverődő tűzfény pislákolása megragadja a figyelmemet, és a tekintetem az oltárra vándorol, a nagylelkű ajándékomra. Amikor a fegyverért nyúlok, az egész fagyos, még a fekete csontpenge is. De legalább itt van. Uram biztosan büszke lesz rá.

– Két jó dolog származott ebből – mondom, és mindent megteszek, hogy elfedjem az elsővel kapcsolatos megbánás minden jelét. – Elfogtam Colden Moeshkát, és megtudtam, hogy Raina Bloodgoodnál volt az Istenkésed, uram. Évszázados távollét után hazahoztam ezt a kincset. – Fohászkodva nyújtom előre a pengét, miközben egy kérdés tombol bennem, amit fel kell tennem, bármilyen ostoba is legyen. – Tudtad, hogy hol van az Istenkés, uram? Hogy a király Begyűjtője volt a készítője, és Raina Bloodgood az őrzője? Mindvégig?

Napok óta töprengek azon, hogy vajon azért küldött-e, hogy feldúljam a völgyet. Csak azért tudtam meg, mert Garujo lelke felismerte a pengére tett nyárföldi bűbájt, amikor a boszorkány és én a falu zöldjén harcoltunk. Másodpercekkel azután, hogy felhasította az arcomat az Istenkéssel, Garujo az őrzőről suttogott, és minden tudása visszhangot vetett bennem.

Terhes szünet tölti be a levegőt. Néhány szörnyű másodpercig biztos vagyok benne, hogy túllőttem a célon, de semmi sem történik, csak választ kapok.

– Az apja volt az őrző. A boszorkány örökölte a kötelességét, amint a penge visszatért a családjához, és megfogta a markolatát. Amikor az apja meghalt, és a lelke belépett az Árnyékvilágba, tudtam, hogy eljön ez az idő.

Muszáj elgondolkodnom azon, hogy hogyan, de ezúttal úgy döntök, hogy nem kérdezősködöm tovább.

– Ami a többit illeti – mondja –, jutalmat kapsz a Fagykirály elfogásáért és Garujo feláldozásáért. Neriről szólva, ő egyelőre nem számít. Idővel foglalkozni fogok vele. A legfontosabb feladatod, hogy megakadályozd, hogy az őrző betegye a lábát Romvárosba. Ő és Un Drallag bizonyára már úton vannak oda. Ha beleavatkoznak a terveinkbe, a feltámadásom és a jövőd Tiressia uralkodójaként csak álom marad.

A szent életű ősökre! Az a jelentéktelen boszorkány folyton az utamba kerül. Bár kezdem kétségbe vonni, hogy valaha is jelentéktelen volt.

– Szólok az embereimnek Malgrosban, uram. A tábornokom is úton van a partra. – Elhallgatok, és gondosan megválogatom a következő szavaimat. – Van azonban egy probléma. Nem tudok segíteni az őrző felkutatásában. Un Drallag a boszorkányhoz kötötte magát. A sajátjának jelölte meg. A bőrére metszette a jelét. Meg fogja védeni. Most is elzárja előlem az elméjét.

Bár találkoztam vele, amikor Colden Moeshkával meglátogatta a palotámat Regner király halála után, nem tudtam, ki ő. Amúgy is túlzottan lefoglalt a mellette álló gyönyörű király ahhoz, hogy mélyebbre ássak. Igazság szerint keveset tudok Un Drallagról, csak annyit, amennyit a történelemkönyvekben olvastam. Ha csak egy kicsit is hasonlít arra, akit Quezira írástudói a meséikben ábrázolnak, akkor nem vagyok biztos benne, hogy az orgyilkosaim helytállhatnak ellene. Főképp nem ellene és Raina Bloodgood ellen.

Harag fortyog a bőröm alatt. Mindent feladtam a töredékért és az istenemért. Mindent! Hogyan oszthatta meg az ellenséggel a szent hatalmát egy ilyen megbecsült keletföldi, aki egykor Thamaos mellett állt?

Micsoda ostobaság! Micsoda árulás!

Micsoda átkozott probléma!

Remegő lélegzet kígyózik végig a szobán.

– Gondolkozz, kis herceg! Ha Un Drallag megvédi az elméjét, akkor ébredezik az ereje. Vedd magadhoz mint forrást, amit kiszipolyozhatsz. Szükséged lesz a hatalmára, hogy sikeresen meghódítsd Nyárföldet. Nem kell sok idő, amíg Un Drallag mágiája elég erős lesz ahhoz, hogy átsegítsen az előtted álló csatákon és háborúkon.

Olyan erősen szorítom a kezemet, hogy a felvágott tenyeremből vér csordul, és a kőpadlóra csöpög. Vedd magadhoz Un Drallagot! A legnagyobb varázslót, akit Tiressia valaha látott. Táplálkozzak az ő hatalmából és lelkéből.

Ha ez sikerül, kit érdekelnek az istenek és az emberek?!

Eltelik egy pillanat, és uram úgy folytatja, mintha az imént nem a leglehetetlenebb, mégis legkívánatosabb megoldást tárta volna elém.

– A második feladatodhoz ki kell ásnod a Fúriát Un Moritránál. Méghozzá hamarosan. Az értéke felbecsülhetetlen. Használd őt bármire, hogy visszatérhessek az élők földjére, és biztosíthassam, hogy Tiressia a tiéd legyen!

Kétségek és tétovázás uralják a gondolataimat, ahogy azóta mindig, hogy hetekkel ezelőtt először felmerült ez a lehetőség. Bár a történelem szerint Fúria három évszázaddal ezelőtt meghalt, uram azt állítja, hogy még nagyon is él. Akárcsak Un Drallag, ő is hurrikánként örvénylő legenda, akiről eddig csak olvastam. Méghozzá halálos legenda. Akit a föld mélyére láncoltak, mert Thamaos halála után megkísérelte megdönteni Gherahn király hatalmát.

Lehalkítom a hangomat, még mindig bizonytalanul.

– Uram! Nincs meg a hatalmam ahhoz, hogy belépjek Un Moritrába. Nem tudom áttörni a rúnafaladat. És Fúria… Ennyi év elszigeteltség után biztosan megőrült. Épségben van szükségem rá, és az ugyanolyan nehéz lesz, mint meggyőzni, hogy működjön együtt. Van egy olyan érzésem, hogy eléggé dühös lesz.

Halk nevetés dübörög a falak között, megkerül minden masszív oszlopot. Követem a hangot, a csarnokot szegélyező boltíves megfigyelőfülkéktől a magas, mozaikos mennyezetbe illesztett ferde gerendákig. Bár lehetetlen, mégis úgy érzem, mintha Thamaos, a keleti területek rég halott istene itt lenne.

– Un Moritra fel fog ismerni téged – mondja. – És Fúria együttműködik. Kösd meg egy okos alkuval, mielőtt kiszabadítanád! Ajánlj neki teljes szabadságot a segítségéért cserébe! Gyógyítsd meg! Aztán, ha az embereid nem tudnak megbirkózni Un Drallag elfogásával, Fúria majd megteszi. Nem lesz más választása. És téged meg a Fagykirályt is biztonságban elkísérhet Nyárföldre.

A Fagykirály. A kialakult helyzet egyetlen eleme, aki tönkretehet engem.

– Uram, biztos vagy benne, hogy Asha átka nem terjed ki az Ulra-hegyre? – Bár tudom, hogy nem szabad kétséget mutatnom, mégis tudnom kell. – Nem porlad el a király, ha odaviszem? – A foglyul ejtése, és hogy Min-Thuretbe hoztuk, csak egy dolog. Végezni vele egészen más lenne.

– Miért aggódsz ennyire? – kérdezi Thamaos. – Szükségem van rá. Nem kérném, ha nem lehetne megoldani. Az Ulra-hegy nem Romváros, Asha hibát követett el ebben. Tedd, amit mondok, kis herceg! Megnyitottam előtted az utat. Csak annyit kell tenned, hogy követed.

A levegő még egyszer megmozdul, minden tűz fellobban, aztán uram jelenléte megszűnik. Miután néhány percig még a királyért aggódom, akit már rég ki kellett volna űznöm az emlékeimből, zsibbadt lábbal felállok. A hold és a nap rituális körforgásában tanulmányozom a Ghent köve alá vésett rúnákat, az átlátszó borostyánt, amelyet maga Un Drallag illesztett az Istenkés fehér gránitmarkolatába.

Vedd magadhoz! – mondta Thamaos. Könnyebb mondani, mint megtenni. De mindig élveztem a kihívásokat.

Az ekkora uralom gondolata mosolyt csal az arcomra, bármennyire is fáj a seb, amelyet Raina Bloodgood vágott a késsel a halántékomtól az államig. Magam elé képzelem a boszorkányt. Látom a megszokott fintorba torzult csinos arcát. Un Drallag miatt nem tudok többé beszivárogni az elméjébe, és a Keletföldi Testvériség védelmének köszönhetően ő sem láthat engem a látás adományával.

De ahogy kilépek a Quezira hatalmas és ragyogó városa fölé boruló teljes sötétségbe, mégis küldök neki egy üzenetet az akaratommal, át a köztünk lévő sok mérföldnyi szárazföldön és tengeren. Mert a történtek ellenére, Coldent és a Begyűjtőjét is beleértve, tartozom neki egy kis fájdalommal és az istenemnek a feltámasztásával.

– Kezdődik a felemelkedés, szépségem – ígérem neki. – És én elintézem, hogy fájjon.

2

RAINA

Északföldi töredék

Fagyvíz-erdő, Téli út

A látás ajándéka néha a legmélyebb intuícióval jár együtt.

Lüktet a vérem. Borzong a bőröm. Szél rebben körülöttem. Még most sem ismerem a képességem minden oldalát, csak puhatolózom. De ez mind most történik, mintha maga az éjszaka küldene üzenetet, amit nem hallok.

Érzem, ahogy kopogtat a korláton, amit Alexus azért emelt a tudatom köré, hogy távol tartsa a herceget. A betörési kísérlet elég ahhoz, hogy megválaszolja a kérdést, amely azóta rányomja a bélyegét a tábori beszélgetéseinkre, hogy elindultunk Télvárból.

– A herceg készül valamire – jelelem Alexusnak. – Azt hiszem, elindult valahova.

Alexus velem szemben ül, közöttünk tűz ég a Téli út melletti tisztáson. Az erdő és a lakói alszanak, kivéve egy fehér farkast, amely búsan vonyít a távolban, és egy magányos éjszakai madarat, amely szomorú nótát fúj. Bár az eső súlyosan lóg a levegőben, Joran Dulevia, a vízvarázsló, Télvár íjkészítője ma éjjel pajzsot tart fölénk. Fáradt, szóval nem fog sokáig fenn maradni, de nagy szükségünk van a menedékre.

Az út eddig több okból is embert próbáló volt, többek között az időjárás miatt. Minél távolabb érünk Télvártól, annál melegebb lesz. Épp csak annyira, hogy jeges eső zúduljon ránk, és lassítsa a haladásunkat.

Ma este a csapatunk tűlevélágyon pihen, és a tűz mellett szárítkozik. Amikor elindultunk, még több mint kéttucatnyian voltunk. Már csak kilencen maradtunk. Néhányan hamar feladták, túlságosan kimerültek voltak a folytatáshoz, a többiek pedig tegnap fordultak vissza. Muszáj, hogy elálljon az eső, hogy eljussunk a völgybe, és tudathassuk Finn-nel és a többiekkel, hogy élünk.

Aztán dél felé kell fordulnunk. Ha gyorsan haladunk, és az időjárás is kedvező lesz, Telepes-parttól lovon három hét alatt elérjük Malgrost. Ott új küzdelem vár ránk: átkelni a Maloriai-tengeren, és ami még nehezebb: átjutni a Fia Drumera Romvárosát övező mágikus védőpajzsokon.

Az időjárás nem áll mellettünk.

A nővérem felnéz rám. Alexus mellett ül, és a tőrét élezi. A balján fél könyökére támaszkodva Joran telepedett le, a jégföldi faluból, Nádasdból. Callan Terzerak, a Mondulak-hegység rúnaboszorkánya és jósa mellettem ücsörög, és rúnákat rajzol a földre. Hel és Rhonin a balomon vannak, és egy tasak fenyőmagon osztozva nézik a lángok táncát. Keth Rukano és Jaega Lor, a Toriból származó harcosok, már lefeküdtek aludni.