Az egyetlen és hamisítatlan Jim Wooley-nak;
ő tudni fogja, kiről van szó

Lady Grace Cavendish

második legbensőbb és legtitkosabb naplója,

mely az udvarhölgyek szobájában íródott,

a Placentia palotában, Greenwichben.

Minden gonosztevő és rosszakaró

tartsa magát távol tőle!

Május negyedik napja,
az Úr 1569. esztendejében, napszálltakor

Ezennel megnyitom naplómat, immár a másodikat (lévén az előző igencsak teli van már). A mai nap módfelett unalmasan telt azzal, hogy csak üldögéltünk és gyapjúfonalat gombolyítottunk Mrs. Champernowne-nak, a főudvarhölgynek. Holnap viszont végre-valahára történni fog valami: elkísérjük a királynőt a Tilburyben lévő hajógyárba. Olyan izgalmasnak ígérkezik! Ezért firkálgatok a naplómba – és tintázom össze miatta a pendelyemet –, ugyanis képtelen vagyok elaludni. Lady Sarah-nak sem jön álom a szemére. Levelet ír a szüleinek, melyben arról siránkozik, milyen szegényes a ruhatára, és hogy az összes öltözéke teljesen kiment már a divatból.

Délután legalább hívatott Őfelsége, hogy sétáltassam meg a kutyusokat. Gyakran adja nekem ezt a feladatot, mióta édesanyám, aki a legjobb barátnője volt, egy évvel ezelőtt elhunyt (Isten nyugosztalja), és a gondjaira bízott engem. Szerintem tudja, mennyire szeretek a kutyusokkal játszani, meg a kertben időzni, ugyanis ez az a hely, amiről úgy érzem, hogy a legjobban emlékeztet az én drága édesanyámra.

Átöltöztem borzadályos, régi vadászruhámba, aztán lábujjhegyen leviharzottam a lépcsőn, majd végig a galériafolyosón a palotakertbe vezető ajtóhoz, ahol Mary Shelton már várt rám a kutyusokkal.

Lehet, hogy most már jobban kedvelem őt, mint amennyire régebben; édesanyám halála óta felettébb kedvesen viselkedik irányomban. Azonban nem szeretném, ha szaglászni kezdene az után, mit csinálok a kertben (ugyanis megvan a magam titka), ezért elhívtam, hogy ma tartson velem. Fel s alá rohangáltunk az ugató kutyusokkal, és nem telt sok időbe, mire olyan lett az orcája, mint a bazsarózsa, és levegő után kapkodott.

– Szent egek, muszáj bemennem és leülnöm! – jelentette ki.

– Biztos vagy benne? – tudakoltam, megfogva a karját. – Rugdoshatnánk nekik megint a labdát…

– Nem, nem, pihennem kell – erősködött, miközben a kezével legyezgette magát.

– Hát, akkor megfuttatom őket a gyümölcsöskertben – javasoltam. – Majd később találkozunk.

Mary izzadt arcát törölgetve ment be a palotába. Meglehetősen rafinált tudok lenni, amikor a szükség úgy hozza; nem ok nélkül nevezett ki a királynő első női perszevantjának (vagyis felesketett arra, hogy üldözzek és kapjak el minden gazfickót, aki megzavarná őfelsége nyugalmát az udvarnál).

Mellesleg tényleg megfuttattam a kutyusokat; elhajítottam egy botot Henrinak (aki annak ellenére a falkavezérük, hogy a legkisebb közülük), mire mind vad csaholásba kezdtek. Aztán amikor biztosra vettem, hogy Mary már nem láthat, a kis kapun keresztül besurrantam a gyógynövénykertbe. Csak nemrég érkeztünk meg a greenwichi Placentia palotába, ami a királynő egyik legkedveltebb rezidenciája. A palota kertje egyenesen a folyóig nyúlik, így látni lehet a kacsákat és a hattyúkat, meg néha az apródokat és a fiatal szolgákat, ahogyan lazacra halásznak.

A két jó barátom, Masou, az akrobata, és Ellie, a mosóleány kialakítottak egy rejtekhelyet, hogy le tudjunk ülni a gyógynövénykertet körülvevő hatalmas tiszafa sövénykerítés belsejében. Itt találtam rá Masou-ra, aki épp ücsörgött, arcán aggodalmas kifejezéssel, Ellie-nek azonban nyoma sem volt.

– Szólt, hogy talán késni fog – magyarázta az akrobaták gyöngye. – A helyettes mosónő úgy ugráltatja, mintha nem lenne holnap.

A Whitehall-palota mosókonyháját vezető Mrs. Twiste kedves hölgy, azonban greenwichi helyettese, Mrs. Fadget egy undok banya, aki szeret parancsolgatni szegény Ellie-nek, valahányszor a Placentia palotában tartózkodunk.

Letelepedtem, és figyelni kezdtem Masou-t, aki laza mozdulatokkal vörös meg zöld színű bőrlabdákat dobálgatott a feje fölé. Aztán közéjük került a földről egy fadarab, majd egy kő is. Elképesztő, hogy mi mindenre képes; levegőben szaltózni, zsonglőrködni és a magasban egyensúlyozni. Kezd is eléggé a fejébe szállni a dicsőség, mivel Mr. Somers (aki az udvari mutatványosok főnöke) megdicsérte, hogy milyen ügyes, így én soha nem mondom ezt neki, de azért szeretem nézni.

Ellie-nek először csak a köhögését hallottuk, aztán szegény bevonszolta magát parányi rejtekhelyünkre, és lerogyott mellém a földre. Erősen köhögött, és tűzpiros volt az arca. A homlokára tettem a kezem, ahogyan édesanyám szokta volt nekem, és úgy találtam, hogy rettenetesen forró és száraz a bőre.

– Ellie, te lázas vagy! – állapítottam meg döbbenten.

– Csak ráment a torkomra a múlt heti megfázásom – magyarázta, ám olyan reszelős volt a hangja, mintha smirglipapír lett volna a szájában. – Mrs. Fadget pedig… – elfordította a fejét, és köpött egyet. – Gyűlölöm. Éjfélig nem engedett lefeküdni, mert lepedőket csavartatott ki velem, aztán hajnalban már keltett is fel, hogy szappant reszeljek. Utána pedig ingeket kellett a sövényre teregetnem, és így lemaradtam az ebédről.

Szörnyen éreztem magam. Általában hozok magammal valami ennivalót számára, de most kiment a fejemből. Látta, ahogy megtapogattam a zsebem.

– Semmi baj, egyáltalán nem vagyok éhes – nyugtatott meg.

Erre összepillantottunk Masou-val, és éreztem, mindketten kifejezetten aggódni kezdtünk. Ellie nem éhes? Akkor igencsak nagy a baj.

– Ágyban kéne lenned – torkolltam le. – Azt a borzasztó fűzfakéreg-tinktúrát kellene kortyolgatnod, meg perui beléndek gőzével inhalálnod.

– Mondd ezt Mrs. Fadgetnek! – nevetett fel kurtán Ellie. – Mi lesz amúgy holnap? Őfelsége bárkásai a konyhában morgolódtak, hogy milyen korán kell majd kelniük.

– Tilburybe látogat őfelsége – magyaráztam. – Mi is vele tartunk, hogy megtekintsük a királyi hajógyárat.

– Ó, és mindent feljegyzel majd a naplódba? – kíváncsiskodott Ellie.

– Természetesen – vágtam rá.

– Bárcsak én is tudnám ezt csinálni. Mármint írni – folytatta sóvárogva.

– Hát, legalább olvasni tudsz – mutattam rá.

– De csak a nevemet. Bárcsak fel tudnám jegyezni mindazt, amit látok meg hallok a mosodában – krákogta rekedten.

– Elmesélheted nekem, én pedig leírhatom az anyanyelvemen – ajánlkozott Masou segítőkészen.

– Nem érek vele semmit, azt se tudom elolvasni – magyarázta Ellie, aztán felsóhajtott. – Olyan jó lenne, ha el tudnám olvasni a balladákat. Vagy félretehetném minden filléremet, hogy talán egy szép napon még egy könyvet is vehessek!

Nehéznek éreztem a mellkasom, és összeszorult a szívem. Annyira szomorúan csengett a hangja, mintha egy könyv megvásárlása tényleg olyan hatalmas, hegynyi akadályként tornyosulna előtte, amit sosem remélhetne megugrani, miközben nekem meg csak úgy odaadja őfelsége a könyveit.

– Bárcsak te lehetnél az öltöztetőlányom ahelyett, hogy Olwenen vagy Franen kell osztozkodnom a többiekkel – öleltem át Ellie-t –, őfelsége azonban állandóan megfeledkezik erről.

– Én semmi mást nem szeretnék most, mint aludni egy jót – motyogta Ellie, aztán köhögött, és maga köré fonta vékony karját. Masou levette a mellényét, és párnát hajtogatott belőle barátném feje alá. Ellie egy sóhaj kíséretében lefeküdt, Masou pedig nagyon halkan eldúdolta neki az egyik fura kis szomorú dalát.

Szegény Ellie, ez annyira igazságtalan! Még betegen is muszáj dolgoznia, míg engem a királynő saját orvosa vesz kezelésbe, ha akár csak egyet is tüsszentek. És amúgy is alig fordul elő, hogy megbetegedjek. Bár ne felejtsük el, nekem nem kell étel után koslatnom, ahogyan éjfélig sem dolgoznom a hideg, nedves lepedőkkel. Biztos vagyok benne, hogy ezeknek köze van a betegségéhez.

Magukra hagytam őket, és visszamentem a palotakertbe, ahol ott találtam Mary Sheltont, amint igencsak zaklatottnak tűnve fel s alá járkált.

– Hova tűntél? – faggatott követelőző hangon. – Kerestelek a gyümölcsöskertben, de nem voltál ott.

– Dehogynem – vágtam rá gyorsan. – Felmásztam egy fára.

– Ó… – mondta, és máris elülni látszott kíváncsisága, Mary ugyanis nem szeret fára mászni. – Nos, őfelsége látni kíván.

Amikor odaértem a királynőhöz, kiderült, hogy azt szeretné, segítsek megfésülni a haját az estére, amit annak ellenére szeretek csinálni, hogy annyira óvatosan kell bánni az összegubancolódott fürtjeivel. Odacsap és káromkodik, ha csak kicsit is meghúzza őket az ember lánya, és mivel a haja természettől fogva meglehetősen göndör, néha össze is szokott csomósodni. Mindig mondogatja, hogy levágatja az egészet, és parókát fog viselni helyette.

Jobb lesz, ha most lefekszem. Elálmosodtam az írástól, és holnap korán kezdjük a napot.

Május ötödik napja,
az Úr 1569. esztendejében,
a pirkadat előtti sötétben

Csak néhány percem van most, hogy írjak egy kicsit a naplómba – és hoppá, már meg is van az első tintapaca. Nem tehetek róla; a nap még nem jött fel, és nyúlfarknyi már csak a gyertyám.

Mindannyian korán keltünk, hogy elkísérjük a királynőt Tilburybe, Henrik király régi hajógyárába. Őfelségét erre a látogatásra az egyik legnevesebb tengerész, az Újvilággal üzletelő kereskedő, Mr. John Hawkins kérte fel, akinek a tengerészet iránti szenvedélye, úgy tűnik, nem ismer határokat, ezért is pályázik az Admiralitás titkára tisztségre, ugyanis nagy terveket szövöget a haditengerészetet illetően. A királynő elbűvölőnek találja őt, és beleegyezett, hogy meghallgatja, ő pedig biztosította őfelségét róla, hogy nem kell tartanunk látogatásunk során a trágár tengerészektől. A kutyafájukat!

Nem vagyok egészen biztos benne, hogy hol is fekszik Tilbury, azonban hajóval fogunk odautazni, ami nagyon izgalmas, kivéve, hogy a harmadik legjobb ruhámat fogom viselni (a rozsdabarna gyapjút bársony szegéllyel), és imádkozhatok majd, hogy ne fröcskölje le túlságosan a víz.

Olwen, Lady Sarah öltöztetőlánya már majdnem végzett azzal, hogy belepréselje szobatársnőmet elegáns, fehér damasztruhájába. A lelkünkre kötötték, hogy csak a harmadik legjobb öltözékünket viseljük, Lady Sarah mégis ragaszkodott a legjobbhoz.

– Valaki abban reménykedik, hogy az ujja köré csavarhat egy-két jóképű matrózt – súgta ide nekem Mary Shelton.

Lady Sarah meghallotta a vihorászásunkat, és ránk szólt, hogy csituljunk el. Még mindig azon morgolódik, hogy ilyen korán kellett felkelni. Az ördögbe is, még többet ken az állán lévő foltra abból az orrfacsaró szagú kenőcsből! Szerintem mocsári tisztesfű és pincebogár őrleménye lehet összekutyulva. Bárcsak lenne orrdugóm!

Ideje abbahagynom az írást; jön Olwen, hogy segítsen magamra ölteni a míderemet.

Később, ugyanazon a napon, estidőben

Micsoda napunk volt! Annyira izgalmas volt és szokatlan! Ott folytatom, ahol reggel abbahagytam:

Miután Olwen belepréselt a míderembe, belebújtam a kinti csizmámba, és felszenvedtem az egyberuhámat a farpárnámra. Nem bajlódtam azzal, hogy abroncsos szoknyát vegyek fel, mert úgy gondoltam, talán lesz esélyem felfedezni a hajót, vagy valami hasonló, meg egyébként is a vadászruhám kissé rövid már rám, és többet mutat belőlem, ha nincs rajtam az abroncsos szoknya. Olwen utána nekigyürkőzött a hajamnak, ami – ahogy előszeretettel szokta hangoztatni – aligha mondható a legtetszetősebb ékességemnek, tekintve, hogy meglehetősen vékony szálú és seszínű. Úgy döntött, hogy amennyit csak tud, elrejt belőle egy aranyos, tollal díszített, zöld bársonykalap alatt.

Ezután kirobogtam a folyosóra, ahol Mrs. Champernowne sóhajtozva toporgott már, ugyanis mindannyian késésben voltunk.

Lady Sarah ragyogóan nézett ki a ruhájában, amikor végre megjelent, mire az asszony rosszallóan ciccegett.

– Nem hallotta az üzenetemet, Lady Sarah? – firtatta. – Őfelsége bárkáján hajózunk le Tilburybe, és biztos, hogy rá fog fröccsenni a víz a damasztruhájára, aztán megnézheti magát, mert foltos meg nedves lesz, és teljesen tönkremegy.

Lady Sarah erre megvető mozdulattal felszegte a fejét.

– Úgyis új garnitúrára van szükségem; ez az angol stílusú ruhaderék a tavalyi divatot követi, így nem valami nagy veszteség – jelentette ki.

Idén minden a francia szabásról és a zekék stílusáról szól, mégsem hívnék különösebben réginek egy egyéves ruhát meg ruhaderékot. És biztos tényként tudom, hogy Lady Sarah-nak öt ruhája és számtalan mellkendője, ruhaujja, haslapja és alsószoknyája van. Igazság szerint a szobánkban uralkodó rendetlenség nagy része az ő ruháiból adódik. Ugyan kinek kell öt darab ruha? Tisztában vagyok vele, hogy őfelségének százával van belőle, de ő a királynő! A királyi ruhatár mégiscsak egy állami hivatal.

Már megreggeliztünk a szobánkban, így Mrs. Champernowne leterelt bennünket a lépcsőn, majd végig a galériafolyosón; mindannyian gyertyát tartottunk a kezünkben, és akkorákat ásítoztunk, hogy majd’ kiestünk a szánkon.

Őfelsége épp akkor lépett ki a lakosztályából, az öltöztetőlányai pedig közben még mindig a ruhaderékja feltűzésével foglalatoskodtak. Brokátszegélyű fekete gyapjúruhát választott mára, így mindenki tekintete aggodalmassá vált, aki selymet vagy bársonyt vett fel, méghozzá joggal; a selymen meg a bársonyon ugyanis jobban meglátszik a vízfolt, mint a minőségi gyapjún, ráadásul még a bolond is tudhatná, hogy nem okos dolog senkinek túlöltözni a királynőt.

Áthaladtunk a palotán, és kimentünk a kertbe. Fáklyák világították meg végig a folyóhoz vezető lépcsőt, aminek alján a királyi bárka várakozott. Az előfutárok és a trombitások már az evezős csónakokban és a kishajókban voltak, míg a vörös bársonyegyenruhát viselő királynői gárda tagjai éppen szálltak be a csónakokba. Mókás volt nézni, ahogy egymást szidalmazták, ugyanis nehezen tudták csak elhelyezni hosszú alabárdjaikat a keskeny csónakokban.

A királynő bárkája igazán szemrevaló darab; az egész ezüst, arany meg vörös színekben pompázik, és a királynő evezősei közül tízen hajtják, címerrel díszített, piros-fekete egyenruhában. A többi udvarhölgy közül néhányan egymást bökdösték, hogy felhívják a másik figyelmét a jóképű férfiakra.

Mindannyiunknak őfelsége előtt kellett beszállnunk. Nem volt könnyű belépnem egy olyan csónakba, amely imbolygott alattam, főleg, hogy nem láttam a lábamat az alsószoknyám miatt, és nem igazán hajlott a derekam a míderemnek köszönhetően. Az evezősök vezetője mindannyiunkat egyenként megtartott a karjával, aztán végül kettesével mind helyet foglaltunk a csónak közepe mentén.

Mint általában, őfelsége most is az egyik kedvenc testőrét, Mr. Christopher Hattont kérte fel, hogy kísérje el, aki segédkezett neki a beszállásban. Amikor aztán a királynő elhelyezkedett a párnák közt a vászontető alatt, a hajósok ellökték a járművet a parttól, és evezni kezdtek.

Pont akkor jött fel a nap, és ezüstös szürkére meg aranyra festette a folyót. A Temzén mindenhol hajók nyüzsögtek; piros latin vitorlájú bárkák, evezős csónakok, kompok, meg kis magánhajók, és mind tömve voltak emberekkel. Az udvartartás még parton lévő tagjai továbbra is udvariasan marakodtak néhány megmaradt vízi járművön, a hajósok pedig gyalázatos összegeket kértek tőlük, hogy elvigyék őket.

Imádtam az egészet. Egészen erős szél fújt, így meg kellett fognom a kalapom, azonban olyan izgalmas volt siklani a vízen, és kicsit imbolyogni, ahogyan a hajósok előre- meg hátradőltek minden evezőcsapáskor. Mindig is szerettem hajókázni. Bele akartam meríteni az ujjaim a habokba, és érezni, mennyire hideg, de csak az oldalt lévő aranyozott faragásig értem el, és Mrs. Champernowne már így is szörnyülködve bámult rám. Ekkor egy hattyú nagy szárnycsapkodás közepette rátrombitált, valószínűleg azért, mert neki sem tetszett az arckifejezése.

Lady Jane Coningsby és Lady Sarah az egész út során igyekeztek látványosan tudomást sem venni egymásról. Lady Jane csak nemrégiben került az udvarhoz. Egy másik udvarhölgy, Katharine Broke kénytelen volt megszégyenülten hazamenni, miután botrányba keveredett Norfolk hercegének unokaöccsével; ezért érkezett ide Lady Jane, hogy az udvarhölgyek száma újból hatra egészüljön ki. Rendkívül szórakoztató nézni őt Lady Sarah-val, ugyanis szívből gyűlölik egymást. Lady Sarah-nak gyönyörű vörös haja van, mint őfelségének, bár kevésbé hajlamos a göndörödésre, míg Lady Jane-nek csodálatos arany színű fürtjei, melyek végigomlanak a hátán, ahogy azt az udvar egyik idióta úriembere írta egy neki szóló költeményében. Lady Sarah nőiesebb idomokkal van megáldva, mint Lady Jane, aki azonban magasabb és elegánsabb megjelenésű. A legrosszabb viszont az, hogy szemlátomást mindkettejükben mindig pontosan ugyanaz az úriember iránt ébred vonzalom.

Tilburybe érkezvén erős festékszagot éreztünk a levegőben. A legtöbb ház friss tisztasági festésen esett át a királynői látogatás tiszteletére – bár meglehetősen összecsapva történt a spalettákra fröccsent festékfoltokból kiindulva. Tömeg gyűlt össze a sáros út szélén, és gyaloghintók várakoztak a felsorakozott királynői gárda mellett.

Ahogy nehézkesen kiszálltunk a bárkából, és felkecmeregtünk a lépcsőn, Lady Sarah kis híján hasra esett egy kötéldarab miatt.

– Próbáljon odafigyelni, hova lép, Lady Sarah! – fintorgott Lady Jane.

Ó, hogy micsoda rózsaszín pír öntötte el erre Lady Sarah orcáját! Ajka pedig, melyet hódolói rózsabimbóhoz szoktak hasonlítani, vékony vonallá préselődött.

Aztán, éppen amikor Lady Jane-t is partra segítették, az udvartartás tagjaival tömött közeli hajótól érkező hullám miatt hirtelen lejjebb merült a bárka, ami miatt Jane konkrétan beleesett volna a folyóba, ha őfelsége egyik hajósa el nem kapja.

– Ajjaj, valaki nem spórolt a serrel a reggelije mellé – jegyezte meg Lady Sarah hangosan a partról.

– Fogadok veled egy hatpennysbe, hogy Jane fogja először felpofozni Sarah-t, és nem fordítva történik – suttogta Mary Shelton csillogó tekintettel a könyököm magasságában.

Fontolóra vettem a dolgot. Lady Sarah temperamentuma tökéletesen illik lángvörös hajához.

– Rendben – jutottam dűlőre. – Állom a fogadást – jelentettem ki, és kezet ráztunk rá.

A királynő gyakran lovagol dámanyeregben a nyilvános megjelenései alkalmával, ma azonban gyaloghintó használatára adott utasítást, vászontetővel a napsütés vagy az eső ellen, mely utóbbinak sokkal nagyobb volt a valószínűsége. Imádkoztam, hogy ne kelljen lovagolnunk, és hála az égnek, ránk is gyaloghintók vártak. Megindultunk, azon vitatkozva, hogy ki üljön elölre. Azonban míg ezen veszekedtünk, Lady Sarah odatolakodott a gyaloghintó elejéhez, miközben Lady Jane nagyon előkelőn és tartózkodón elhelyezkedett mellette. Morogva préselődtünk be mögéjük, aztán a hintóvivők felemeltek bennünket, és nekiindultunk.

Mint általában, amikor őfelsége megy valahová, most is egész nagy felhajtás kísérte. Az előfutárok és a trombitások haladtak elöl a királyi lobogóval, a hangszerüket fújva meg a dobokat püfölve, hangos rikkantgatások közepette:

– Őfelsége, a királynő! Utat őfelségének!

Ami azt illeti, nem feltétlen volt szükség ez utóbbira, ugyanis az emberek úgy festettek, mintha egész éjjel ott táboroztak volna azért, hogy láthassák őfelségét, ellenben arra jó volt, hogy felébressze azon néhányukat, akik takaróba csavarva magukat még mindig aludtak, ahogy elhaladtunk mellettük.

A trombitások után a királynői gárda tagjainak a fele masírozott, vörös bársony egyenruhában, alabárddal a kézben; roppant pocsékul festettek, ugyanis a csinos vörös harisnyájukat csúnyán összefröcskölte a sár. Aztán következett a sorban a királynő a gyaloghintójában, majd még több gárdista, utána mi, udvarhölgyek, majd az udvartartás tagjai, végül leghátul a fiúk és a kutyák futkorásztak; az előbbiek rikkantgatva, míg az utóbbiak csaholva.

Mindenki integetett meg éljenzett, őfelsége pedig mosolygott, visszaintegetett, és csókokat dobált a levegőbe. Csodálatos nézni őt, bárhová is vonul éppen. Ragyog, és valahogyan nagyobbnak, és még királynőibbnek tűnik; sosem törődik azzal, milyen sáros is az út, meg hogy esetleg mennyire bűzlenek az emberek (bár előfordul, hogy utólag azért panaszkodik ezekkel kapcsolatban).

Egy kislány futott oda hozzá, virágcsokorral a kezében. Mr. Hatton lenyúlt, hogy elvegye tőle, őfelsége azonban leteremtette őt, és utasítást adott, hogy a menet álljon meg. Mr. Hatton kiszállt, és felemelte a kislányt, hogy őfelsége maga vehesse el a virágot a felé nyújtott, maszatos pracliból. Utána a királynő csókot nyomott a kislány arcára, mire mindenki üdvrivalgásban tört ki. Őfelsége aztán látványos mozdulattal a ruhaderékjára tűzte a bokrétát.

Figyeltem, ahogy Mr. Hatton letette a földre a kislányt, aki ragyogó arccal pukedlizett, majd rohant is vissza az anyukájához és a nagymamájához, hogy az egészet elmesélje nekik.

A királynő elmosolyodott, bólintott egyet és integetett, miközben a menet továbbindult.

Mrs. Champernowne felsóhajtott. Kényelmetlenül összepréselődve ült mellettem a gyaloghintó hátuljában.

– Csodás, egy teljes rúd füstölőt égethetek majd a ruhaderékjában, hogy kiirtsam belőle az összes bolhát, tetűt meg serkét – sopánkodott.

Végül megérkeztünk a hajógyárba, ahol kereskedelmi flottákat építenek, hogy azok Spanyolországba, Új-Spanyolországba, Hollandiába, Franciaországba és Moszkóviába hajózzanak. Az összes munkás felsorakozott a hajók előtt, a legjobb ünneplőruhájukat viselve, hogy találkozhassanak a királynővel.

Mr. Hatton lesegítette őfelségét a gyaloghintójából. Mr. John Hawkins ott volt már, hogy fogadja – felismertem őt a palotába tett látogatása miatt, amikor is személyesen kérte meg őfelségét, tekintse meg a királyi hajógyárat.

– Ó! – sikkantott fel Lady Sarah elöl.

Mary Sheltonnal a nyakunkat nyújtogattuk, hogy lássuk, valamelyikük megpofozta-e a másikat.

Lady Sarah hozta a szokásos formáját; azért negédeskedett meg rebegtette a szempilláit, mert két jóképű fiatal férfi álldogált Mr. Hawkins mögött. Egyikük magas volt és szőke, kissé csapott állal. A másik alacsonyabb és szélesebb testalkatú, vidám kerek arccal és lenyűgözően ragyogó kék szempárral. Jóbarátoknak tűntek, ugyanis elcsíptem az elismerő pillantásokat, amiket az alacsonyabb váltott a magasabbikkal, aki erre visszakacsintott rá.

– Fenséged, szeretném bemutatni önnek Hugh Derby kapitányt – mondta Mr. Hawkins, mire a magasabb férfi mélyen meghajolt –, valamint Francis Drake kapitányt. – Most a zömökebb férfin volt a sor, hogy hajbókoljon.

A királynő hagyta, hogy kezet csókoljanak neki, aztán rálépett a pallóra, melyet azért raktak le, hogy megóvják őt a sártól. Elsétált a munkások sorfala előtt, akik mind lekapták kék fejfedőjüket, és meghajoltak előtte. Mr. Hawkins őfelsége mellett haladt, közben pedig ismertette és magyarázta neki a helyzetet.

Mrs. Champernowne intett Marynek meg nekem, hogy menjünk és segítsünk őfelségének az uszályával, ami szélesebb volt, mint a palló, amin állt.

– Magasan tartsátok, borzalmas ez a sár! – zsémbeskedett a királynő, aztán Lady Sarah-ra és Lady Jane-re meredt. – Ennek a két tökkelütöttnek meg mi baja van? – csattant fel, összevonva a szemöldökét.