Gárdonyi Géza

Falusi verebek

köznapi történet 3 felvonásban

ISBN 978-615-6683-64-9

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

SZEMÉLYEK:

ELSŐ FELVONÁS.

MÁSODIK FELVONÁS.

HARMADIK FELVONÁS.

SZEMÉLYEK:

A biró
Erzsi, a biró huga
Veron néni, a biró rokona
Bandi, kisbiró
Ződág Jani
Ződág Teca, Janinak az anyja
Panni
Jópál Máté, falusi gazda
Sárfewy
Zsigovics, orvos
Zsigovicsné
Berta, Zsigovicsék leánya
Kapitány
Kerekes, Sárfewy kulcsárja
Kálmán, Feri a biró gyermekei
Vica, fővárosi cseléd
Egy legény
Házmester
Egy leány

Falusi legények, leányok, gyermekek, cigányok.
Boltos inasok.

Történik az első felvonás faluhelyen a biró udvarán;
a második és harmadik Budapesten, Zsigovicsék lakásán.

ELSŐ FELVONÁS.

(Módos parasztház udvara.)

(Jobbfelől tornácos ház. Mögötte kis domb, amelyre a gyalogút felkanyarodik. Állhat ódon fakereszt is, de nem éles vonalakban.)

(Balfelől elől vén fa áll őszi sárgulásban. Alatta malomkőasztal és székek. Hátul falusi utca. Túlról kissé völgyben falusi házak, aztán ismét házak dombon, kazlak a házak között; távoli templomtorony. A kocsi-út vonala a völgybe kanyarodik.)

(Hátul balfelől pince, jobbfelől pad.)

(Az asztal mellett ponyva, és rajta aszalt szilva. A tornác mellett is szék áll.)

ELSŐ JELENET.

A biró, Erzsi (Bözsi), Veron, Bandi, legények.

BIRÓ. (A tornácon áll. Kékposztós, ötvenéves egészséges ember.)

ERZSI (Bözsi). (Az asztal mellett áll. Bús. A mozgása is a következőkben lassú, mint elbúsult lelkekhez illik. A kezében szakajtókosár.)

VERON. (Ötvenéves asszony. A ponyváról takarítja a szilvát.)

BANDI. (Fiatal legény szűrben, posztó mellényben, ingben, gatyában. Az udvar közepén áll. A kalapját lógatja a kezében. A biró szavait hallgatta.)

LEGÉNYEK. (Künn egy nóta második felét dúdolják parasztosan.)

BIRÓ. Erigy csak Bandi: szólj azoknak a legényeknek, hogy jőjjenek be. (Bözsihez.) Te Bözsi végy rád valamit az ünneplőből. Hallom, hogy urak jöttek a faluba.

VERON. Még délelőtt. A Sárfejü tekintetes úr...

ERZSI. Kapok magamra valamit. (Bemegy a házba.)

BANDI (Ki a kapun. Balra néz.) Gyertek be hé! A biró úr szólit.

MÁSODIK JELENET.

Előbbiek, három legény.

LEGÉNYEK. (Abbahagyják a gajdolást. Ünneplő ruhába öltözött, barnapiros falusi arcu fiuk. A kalapjukon mellig csüngő nemzeti szinü pántlika. A kezökben hosszunyaku boros üveg. Kissé tántorogva lépnek be a kapun.)

BIRÓ (Haragosan.) Az imént doboltattam ki, nem hallottátok? hogy arra a kastély felé ne kurjongassatok! Hallom, valami urak jöttek, lehet, hogy köztük a szolgabiró úr is. Hát ha a fületek nem érti, majd a hátatokon doboltatok! (Enyhébb hangon.) Aztán ne felejtsétek el, hogy hajnalban indultok. Aki részegen állit be a kaszárnyába, pofonnal köszöntik.

LEGÉNYEK. Józanok leszünk mink, biró uram, mire odaérünk. Józanok leszünk. (Köszönésre billentik a kalapot és el.)

HARMADIK JELENET.

Biró, Veron, Ződág Jani, Bandi, Erzsi.

JANI. (A kifelé haladó legények közt lép be. Szintén ünneplősen van öltözve. Szűr is van rajta félvállon. Az oldalán a község dobja. A kezében dobverők.)

BIRÓ. (Janihoz.) Hát itt a Bandi. Most mán leteheted a hivatalt.

ERZSI. (Kilép és búsan néz Janira.)

JANI. (A fához megyen. Egy hosszú vékony bot van a fához támasztva. Fogja és Bandinak átnyujtja. Kedvetlen-komolyan:) Hát ihol a kisbirói pálca. Viseld tisztességgel. Ihol a község dobja is. Takard be a szűröddel, mikor esső esik.

BIRÓ. Még tizenöt korona a járandóságod. (Szijjal körültekert bőrbugyellárist von elő a dolmányából. Mig azt oldozza, Bandinak.) Eridj legelőször is Jópál Mátéhoz. Mondd neki, hogy jőjjön át egy szóra.

BANDI. (Balra lépked a háttérbe s néz.) Amott jön a szekérrel, biró uram.

BIRÓ. Szólj neki.

BANDI. (El balra.)

BIRÓ. (Beleolvassa a pénzt a Jani tenyerébe.) Egy, kettő... öt... tiz... tizenöt. Derék fiu vótál. Ha visszakerülsz a katonaságtul, megint megkaphatod a kisbiróságot. Ámbátor akkor mán aligha én leszek a biró.

PANNI. (Belép. Ünneplő ruhába van öltözve. Megáll belől a kapu mellett, és szemérmesen a földre néz. A kezében csipkés zsebkendő. Mind a két kezével tartja a kebelén.)

JANI: (Elérzékenyülten pislog.) Köszönöm biró uram az erántam való jóságát, sok szép tanitását, még a keménységét is. Isten áldja meg minden házanépével, minden jószágával. (Lecsüggeszti a fejét, aztán Veronhoz lép.) Isten áldja meg Veron néni. Köszönöm a sok mindenféle, sok mindenféle jóságát, áldott kezét...

VERON. Nesze egy marok szilva. Tedd a szűröd ujjába. Szereted te a nyalánkságot. (Két összemarok szilvát tesz Janinak a szűre-ujjába.)

JANI. (Búskomolyan tartja a szűrét.) Köszönöm Veron néni. Áldja meg az Isten. (Kezet szorit vele, aztán Erzsihez megyen. Látszik, hogy neki is akar valami szépet mondani, de nehéz a szivből fakadó szép szó útja a nép fiának. Csak ennyi lesz belőle:) Isten áldjon meg Erzsike.

ERZSI. (Billent a fejével. Aztán lehorgasztott fejjel az asztalhoz megy. Áll búsan.)

VERON. (Egy kosár szilvával bemegyen a házba.)

NEGYEDIK JELENET.

Előbbiek, Ződág Teca.

TECA. (Jobbról jön kissé sietést. Fájdalmas hangon:) Biró uram! Hát csakugyan elviszik?

BIRÓ. Eredj haza Teca. Nincs azon változtatás.

TECA. Felmegyek császárhoz. Megmondom neki...

BIRÓ. A legnagyobb urak gyerekeit is elviszik.

TECA. (Folytatja.)... hogy más anyának egyetlen gyerekét meghagyják. Az enyimet elviszik. Micsoda igazság ez?

BIRÓ. Most több katona kell.

TECA. De az nem igazság és nem igazság! (Sir.)

JANI. (Legyint.) Sohse jajgasson édesanyám. Ha egyszer a császár parancsolja, nincsen engedelem. (El balra.)

BIRÓ. (Magában morfondiroz). A Sárfejü? Bizonyosan eljönnek hozzám is.

TECA. (Kiséri.) Ki műveli azt a kis fődemet? Ki fogja be a szememet, ha meghalok?

BIRÓ. Magad is megkapálhatod azt Teca. (Be a házba.)

TECA. (Utána beszél.) De háboru lehet. Elvesztem az egyetlen fiamat... (A fejét a két kezébe fogja:) Oh Istenem, milyen árvaságra maradok! (Erzsihez.) Szólj érte angyalom! Szólj érte egy jó szót! Hiszen ha te felnyitnád a szádat...

ERZSI. (Félrefordultan törölt egy könnycseppet a szeméből. Szomorún mosolyogva:) Éppen én szólhatok érte...

VERON. (Visszatér a szakajtókosárral.)

TECA. Terád hallgat még a jó Isten is. A bátyádnak a szivéhez közelebb vagy mint én. A bátyádnak csak egy szavába kerül...

ERZSI. Ne keseritsen maga is.

TECA. (A fejét fogva.) Oh Istenem, Istenem, de besötétedett nekem! de besötétedett! (El jobbra.)

ÖTÖDIK JELENET.

Erzsi, Veron, Panni.

PANNI. (Erzsihez szomorún.) Bemehetek-e ide? vagy a községházára kell mennem?

ERZSI. (Szomorún.) Mit akarsz Panni?

PANNI. Cselédkönyvet.

ERZSI. (Folyton ránézve, lélekből szakadó szóval.) Utána mégy?

PANNI. (Bólint.) Utána.

VERON. (Guggoltában Bözsihez.) Hát hogyne menne utána, ha szereti.

ERZSI. Dehiszen még nem tudod, hol fog katonáskodni? Lehet, hogy Pesten, lehet, hogy Veszprémben, hogy Karakóban, vagy Miskolcon.

PANNI. Megirja. Ha véletlenül a pesti kaszárnyába tennék, legjobban szeretném. Tudod, hogy Balogh-Kis Marcsa is ott szógál. Szerez az nekem helyet. De ha nem odateszik, akárhova is utána megyek.

ERZSI. (Hosszan néz az arcára. Alig észrevehetőn bólogatva. Kis szünet után.) Boldog!

VERON. Bezony boldog! Hej mikor én fiatal vótam... De boldog is aki fiatal. (Be a házba egy kosár szilvával.)

PANNI. Te is megirhatnád nekem azt a rongyos kis levelet.

ERZSI. (Megütődve.) Mit gondolsz!

PANNI. A te irásod is van olyan szép, mint bátyádé, ha nem szebb. A község pöcséttyit ráütheted.

ERZSI. De le is vágná a kezemet a bátyám!

PANNI. (Körülpillant. Valamit akar titkon mondani.) Jópál... (A fa mellé búvik.) Nem akarom, hogy mindenki tudja. Te, ne mondd neki, hogy cselédnek állok...

HATODIK JELENET.

Erzsi, Panni, Jópál.

JÓPÁL. (Negyvenes, nyalka ember, mosolygós képü. Szűrben, gatyában jár. Ostor van nála. Balról jön. A kerítésre könyököl. Kis szünetre.) Jónapot Bözsike! Mit dógozol?

ERZSI. (Szivesen.) Ezt a kis aszalt szilvát takaritjuk be. Jónapot Máté bácsi.

JÓPÁL. Tudod-e mivel jó a szilva?

ERZSI. Sok mindennel, de magába is jó ez.

JÓPÁL. Mogyoróval. Nézd hoztam neked egy marokkal a szőlőbül.

ERZSI. (Odasiet és a tenyerét nyujtja. Hálásan.) Maga mindig gondol rám Máté bácsi. Én nem tudom...

JÓPÁL. Egynehány szál virágra is akadtam a gyepübe. Gondoltam mán nem hagyom ott: odaadom valami lyánynak. (Átnyujtja.)

ERZSI. (Hálásan.)... Maga olyan jó ember. Köszönöm. Várjon, leteszem ezt a mogyorót. (A mogyoróval az asztalhoz fut. A szakajtó kosárba önti. Visszafut.) Köszönöm. (A virágokra gyönyörködik.) Harangvirág. Ördögcsipte fű, Szt.-Péter vesszeje...

JÓPÁL. Tedd pohárba. Illik al lyányszobába... (Az egész beszélgetésben szinte felfalja a szemével a leányt.)

PANNI. (Kiles, és a bal előtérben lappangva el.)

HETEDIK JELENET.

Előbbiek, Kisbiró.

KISBIRÓ. (Balról jön.) Jópál gazduram! Tessen beljebb. Biró uram kiván valamit.

JÓPÁL. Ecceribe, csak hazahajtom mán a szekeremet! (Jobbra indul.)

KISBIRÓ. (Vele tart.) Mer gondolom, hogy uri vendégek érkeztek...

JÓPÁL. Tudom: a Sárfejü tekintetes úr. (El mind a ketten).

NYOLCADIK JELENET.

Erzsi, később a Biró, még később Panni.

ERZSI. (A virágokra gyönyörködve. A fa felé beszél.) Milyen szives ember! Ámbár lehet, hogy valamit akar a bátyámtúl. Bujj mán elő no! (Csodálkozva látja, hogy Panni nincs ott.)

BIRÓ. (A beszéd alatt kilép.) No még most sincs itt?

ERZSI. Jópál bácsi? Éppen most lépett el. Mingyán visszatér.

BIRÓ. (Összevont szemöldökkel.) Ki adta azt a virágot?

ERZSI. (Örömmel.) Máté bácsi. Egy marok mogyorót is adott.

PANNI (Lappangva visszatér.)

BIRÓ. (Az arca kiderül.) Jó ember az a Máté, mi? (A szeme szögletéből élesen nézi a leányt.)

ERZSI. (Melegen.) Igazán jó. Hiszen a nevében is benne van.

BIRÓ. (Gondolkodva néz a hugára. Kis szünet. Aztán megfordul. Visszatér a házba.)

KILENCEDIK JELENET.

Erzsi, Panni.

PANNI. (Előlép. Hegyes szemmel.) Nem értelek téged Bözsi.

ERZSI. (Csodálkozó szemmel.) Miért?

PANNI. Ha ezt Jani látta vóna...

ERZSI. Látta vóna...?

PANNI. Elfogadtad vóna?

ERZSI. Hát mért ne?

PANNI. Virágot? Özvegy embertől?

ERZSI. (Megrendül.)

PANNI. Olyan mézes szóval... Olyan nézéssel...

ERZSI. (Elirtózva bámul Fannira. A virágot a földre csapja. Maga elé.) Oh, hogy nem gondoltam...

PANNI. Hát nincs neked szemed?

ERZSI. (Boszusan.) No de olyan idős ember... Egy bácsi...

PANNI. Dejszen nagy kutya az!

ERZSI. (Mereven néz Fannira.) Te Panni! (Megfenyegeti.) Nehogy valakinek kotyogj, Janiról.

PANNI. Hova gondolsz?

ERZSI. Mert azt a jó Istenen kivül senki se tudja. A bátyám megölné, ha a fülibe menne, hogy engem megölelt. (Keserün.) Nem is vót szép, hogy ránk leselkedtél!

PANNI. Én nem lestelek. Csak benéztem a garádon, hogy mi dolga a kertben a kisbirónak? hát éppen akkor csókolt...

ERZSI. (Hevesen.) Csak megölelt.

PANNI. Megcsókolt! Láttam, hogy megcsókolt!

ERZSI. (Könyörgőn.) No csak hallgass, hallgass, hallgass!

TIZEDIK JELENET.

Előbbiek, Biró, később Veron.

BIRÓ. (Kiszól az ablakon.) Mit akarsz Panna?

PANNI (Hallgat. A fejét szemérmesen lehorgasztja.)

ERZSI. (Ránéz Pannára, hogy miért hallgat.) Cselédkönyvet akar, de szégyell kérni.

BIRÓ. Mit szégyelsz azon? A munka tisztesség! Hát nézd, ez annak a rendje: Átmégy a szomszédfaluba az uj jegyző urhoz, akit a mult héten választottak. Megmondod, hogy idevaló vagy. Én küldtelek. Kapsz tűle egy idevalósági irást. Idehozod. Akkor osztán ráütöm a község pöcséttyit, és elmehetsz vele a szolgabiró úrhoz. Ott kapod ki a cselédkönyvet arra az irásra.

ERZSI. (Mind erre figyelt.)

VERON. (Kilép.)

PANNI. Köszönöm a jóakaratját biró uram.

VERON. (Erzsihez.) No, siessünk. Fogd meg a ponyva szélit. (Beleöntik a szilvát a ponyvából a kosárba.)

PANNI. (Egy pillanatra segit.)

VERON. Micsoda mogyoró ez?

ERZSI. (Kedvetlenül.) Hozták. Adja oda valami gyereknek.

VERON. (Panninak.) El is kiséred talán?

PANNI. Csak az állomásig. Nem vagyok-e mátkája?

VERON. (Sóhajt.) Hej mikor én is... De én csak az ablakbul sirattam, mer elkendőzve még nem vótunk.

PANNI. (Erzsihez.) Te nem jösz el?

ERZSI. Hova?

PANNI. A legénybúcsúzásra.

ERZSI. (Búsan.) Nem hiszem, hogy elereszt a bátyám.

PANNI. Mér ne eresztene el?

ERZSI. Mer nekem nincs ott senkim. (Titkon int neki, hogy el ne járjon a szája.)

PANNI. Veron nénivel bizony elereszt. (Erzsihez.) Ne szóljatok senkinek errül a cselédkönyvrül.

ERZSI. Tán titokba mégy?

PANNI. (Bólint el.)

VERON. Jól teszed! Haj a szeretet! Az mozgatja tán a csigabigát is!

ERZSI. (Csodálkozva.) Jól teszi?

VERON. Jól hát! Mán én csak aszondom, hogy két szerető szivet vétek elválasztani.

ERZSI. Mit mond? Oh de szépen mondta!

VERON. Hogy izé e: két szerető szivet vétek elválasztani. Ugy van a lelkem. Magának a császárnak is meg merném mondani. Hej! Ha én ezt meggondótam vóna fiatal koromba... hej! (Sóhajt.)

ERZSI. De hátha szegény a legény, gazdag a leány.

VERON. Akkor is vétek! Mindig vétek! Mer a szivnek nincsen urasága lelkem! A szegénynek a szive csakúgy vajbúl van, mint a királyé. Az Isten azt egyformára szabta, mint az gyermeki orcát, vagy szemet, vagy fület. Szegénynek, gazdagnak egyforma a füle, szeme, gyermeke szépsége. Nincs különbség.

ERZSI. De hátha én vónék úgy?

VERON. (Meghökken. Pillanatnyi szünetre.) Csak nem tán?

ERZSI. (Pillanatnyi szünetre.) Nem. Csak példaképpen mondom.

VERON. Hát tudod: neked mégse lehetne, lelkem. Mert te a biró huga vagy, az birói háznak aranyos címere. De csak nem tán?

ERZSI. (Boszusan.) Mondom, hogy nem!

BIRÓ. (Kilép a házból és megy a kapu felé.)

TIZENEGYEDIK JELENET.

Biró, Jópál, Kisbiró, kisideig még Erzsi és Veron.

JÓPÁL. (Akkor ér a kapuhoz, mikor a biró. Tisztább dolmány van rajta, mint előbb. Pipázik.) Adj Isten! Hivatott kend. (Szemszögletből Erzsire pillant. Kezel a biróval.)

KISBIRÓ. (A kapu mellett marad belől.)

BIRÓ. Gyere, gyere. (Az asztalhoz vezeti. Leül.) Tudod tán, hogy a fiatal Sárfejü megjött.