A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Colleen Hubbard: Housebreaking

Berkley, New York, 2022

Copyright © 2022 by Colleen Hubbard

Hungarian translation © 2023 Szieberth Ádám

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Hlatki Dorottya

ISBN 978-963-355-935-2

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

A szöveget gondozta Torma Lászlóné és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

Szeptember

1. fejezet

2. fejezet

Gyermekeimnek

Szeptember

1. fejezet

AZON AZ ÉVSZAKHOZ KÉPEST SZOKATLANUL MELEG, szeptember végi délutánon Del olyat tett, amit magának nem tudott, másoknak pedig nem is volt hajlandó megmagyarázni. Még hónapok múltán is hiába próbálta megfejteni, hogy miért úgy cselekedett abban a mindent megváltoztató, sorsfordító pillanatban, ahogy. Amit tett, az rövid távon hülyeségnek bizonyult, hosszabb távon pedig egyenesen katasztrófába torkollt.

South Elm takarítása úgy kezdődött, ahogy szokott. Del megkapta az ügynökségtől a ház kulcsait, és megnézte az űrlapon, hogy bejelölt-e a tulaj valami extrát, mondjuk, hűtőpucolást vagy sütősikálást. Volt, aki megpróbált cserélni valakivel, ha ilyen piszkos munka jutott neki, Del viszont nem bánta, hiszen tizenöt dollárt kapott az ötvenből, amit az ügynökség kiszámlázott az extrákért. Most például azért, hogy ágyneműt cserél a felső szinten, a vendéglakosztályban.

A South Elm nevű kégli egyébként sima ügy volt. Del több mint egy éve takarította hetente kétszer úgy, hogy a lakóit még nem látta – de azért ismerte őket, hiszen intim kapcsolatban állt a cuccaikkal. Egy nő élt ott a két ikerfiával, valamint, a japánkés-gyűjteményből és a komplikált házimozirendszerből ítélve, komoly mennyiségű pénzzel. Az öt hálószobás téglaház ablakai egy kis elkerített parkra néztek.

Nyilván jön a tulajnő pasija – gondolta a konyhai takarítószekrény felé tartó Del. Nem tudta, kicsoda a fickó, és milyen jellegű kapcsolat fűzi a tulajnőhöz, illetve annak fiaihoz, de azért nagyjából összerakta a sztorit. A férfi kábé kéthavonta jött, és Delnek olyankor elő kellett készítenie a vendégszobát, talán az illendőség kedvéért, mert a fickó végül mindig a tulajnő ágyában kötött ki. A saját ágyneműje is meg volt bolygatva, de nem bűzlött úgy, mintha aludtak volna benne, és Del mindig a tulajnő ágyánál találta meg az összegyűrve ledobott, skót mintás bokszeralsót.

Most elővette a takarítószekrényből a vödröt és a rongyokat, majd a mosogató alatti fiókból a tisztítószereket és a szórófejes flakonokat.

Először az ebédlőt, egyben nappalit spriccelte körbe. Zokniban jött-ment a hatalmas, parkra néző ablakfülkébe torkolló helyiség széles, diófa padlódeszkáin. Letörölte az akrilgyanta székeket, megigazgatta a kandallópárkányon álló fotókat, a tál mértani középpontjába helyezte a maratott whiskysüveget, majd jöhetett a mop és a vödör. Merít, csavar, huzigál, merít, csavar… Del szerette az efféle monoton munkát, mert közben nyugodtan elkalandozhatott. Most a Night Must Fall című régi filmen töprengett, mert este azt nézték a lakótársával, majd eszébe jutott, hogy vajon rendelnek-e vacsorára pizzát. Aztán visszament a konyhába, és jöhetett a java, például a szagelszívó szűrője. Ehhez a művelethez gumikesztyűt húzott, majd forró vizet engedett a mosogatóba, és tett bele Palmolive-ot.

Már csak egy óra volt hátra az aznapi melóból, amikor Del a legfelső, harmadik szinten, a gyerekek tetőablakos játszószobájával szemben, a falnak támasztotta a mopot. A nyakán lesikló izzadságcsepp meg sem állt a melltartójáig, a tisztítószeres keze kicserepesedett, a redőny résén nyílvesszőként áthatoló napfény a koponyájába fúródott. A turbóporszívótól még mindig zúgott a füle, pedig már húsz perce kikapcsolta.

Ekkor történt, hogy Del olyat tett, mint még soha: csak úgy bejárta a házat szobáról szobára, mintha az övé lenne, és mindent összefogdosott. Kihúzta a komód márványfogantyús fiókját, ahová korábban elpakolta a selymes, gyöngyházszínű hálóingeket, és jól végigtapizta őket, majd a pukkanós ágyúkkal felfegyverzett kis repülőgép-anyahajót is, meg az arany púderdobozkát. Ez utóbbiban málnaszínű ajakfény volt, amibe Del óvatosan belenyomta az ujja hegyét, majd miután félig megolvadt, a szájára kente. Végül pedig megnyitotta a csapot, levetkőzött, és beült a kádba, amelyet előzőleg már kipucolt.

Most viszont ő akart megtisztulni. Megmártózott a forró vízben, amelytől vörös lett a bőre, mint a főtt rák, és már nyúlt a fürdősót tartalmazó, parafa dugós üvegért, amikor felbukkant a fürdőszoba ajtajában egy nő. Egyenes szálú, fekete haja volt, a hóna alá csapott, gyűrött papírszatyorból sárgarépacsokor kókadt zöldje kandikált ki.

Del arra számított, hogy a nő sikítani fog. Hiszen, ugye, ő a tulaj, és itt ül a kádban a sosem látott takarítónője.

De nem volt sikítozás. A nő letette a szatyrát, odadobott Delnek egy törölközőt, majd végignézte, ahogy magára kapja a fehérítőfoltos farmerét meg a lötyögős, szürke pólóját. Ő ropogósra keményített, hófehér laborköpenyt viselt, és a szíve helye fölé kék cérnával oda volt fércelve a neve. Del már vitte mosodába ezt a köpenyt nemegyszer. Hasonló színű cuccokkal kellett együtt mosni.

Szótlanul haladtak végig a hosszú, hófehér falú folyosón, majd a lépcsőn. A földszinten Del belebújt a cipőjébe, és már indult is tovább, az ajtó felé. Szeretett volna elnézést kérni, de nem jöttek a nyelvére a szavak. Nem jött más, csak a minden porcikáját átjáró, pulzáló szégyen. A laborköpenyes nő a homokkő lépcső felső tetejéről nézte, ahogy elvonul a buszmegálló felé.

Mire beért az ügynökségre, hogy leadja a kulcsot, már várta a névre szóló boríték. Az utolsó fizetési csekkje lapult benne, a ráragasztott sárga Post-Itre pedig fekete tintával ezt írták:

Szívódj fel!

2. fejezet

ANNAK, HOGY DEL NEM OSZTOTTA MEG A MUNKAVÁLLALÓI státuszában beállt változás hírét Tymmel, a lakótársával, több oka is volt. Át kellett gondolnia, hogyan menthetné a menthetőt.

Abban állapodtak meg, hogy potom pénzért lakhat Tymnél, de ennek feltétele a folyamatos foglalkoztatottság. A lakbért sehol máshol nem tudta volna kifizetni, de biztosra vette, hogy talál új munkát, mire Tymnek feltűnne, hogy ő szokatlan időbeosztásban tartózkodik otthon, azaz mindennap, egész nap.

Négy éve, a huszadik születésnapján, Tym hozott neki a szupermarketből egy doboz minitortát. Akkor ő még a pár hete halott apja kecójában lakott, de nem tudta fizetni a lakbért. A kilakoltatás terén nem volt tapasztalata, így nem tudta, milyen hamar sor kerülhet rá. Apasztgatta hát az apja felhalmozott csípősramen-készleteit, és várta a hatósági embert, aki majd kidobja.

Mire Tym benézett hozzá, a közműveket sorra kikapcsolták, így Del sötétben éldegélt, és fütyült az ajtónál heverő levélkupacra.

Az apja, Stan baráti körében tudták róla, hogy folyton megpattan a munkahelyeiről. Viccelődés tárgyát képezte, hogy mióta tizenhét évesen Stanhez költözött, dolgozott egy étteremben, egy kávézóban, egy videókölcsönzőben, valamint több alkalmimunka-közvetítő ügynökségnél. A rekordja az volt, amikor fél évig húzta egy fogorvosi rendelőben. Azt a munkát szerette, mert a doki egy évre ellátta fogkrémmel, és mindennap leléphetett pontban fél ötkor. De aztán elege lett a monotóniából, és egyszerűen nem ment be többet.

Tym tudta, mi a sztori, ezért felajánlotta Delnek az apja elsötétült lakásában, hogy beköltözhet hozzá a vendégszobába, azzal a feltétellel, hogy szerez magának munkát, és meg is tartja. Nyomatékosan közölte, hogy ő nem jótékonysági intézmény, arra pedig, hogy nagylány létére örökbe fogadják, Delnek aligha van esélye, ezért muszáj felnőnie. Del be is jelentkezett egy alkalmimunka-ügynökséghez, amely több helyre is kiközvetítette hosszabb távra, majd a takarítócégnél kötött ki.

A takarításhoz nem kell különösebb elhivatottság, ahogy a fogorvos-asszisztenskedéshez meg a videókölcsönzéshez sem. Del már régi motoros volt a munka frontján: tizenhárom éves korában keresett először pénzt. Akkor egy ékszerboltban mártogatta a meghajlított gemkapocsra akasztott nyakláncokat egy lavór kék trutymóba, hogy szépen csillogjanak. Azért dolgozott, hogy legyen pénze kajára meg lakbérre, és ennyi. Úgy vélte, hogy az életben, ha nincsenek túlzott elvárásaink, elérhető egy minimális szintű elégedettség. Amikor az apjánál lakott, meg volt elégedve a sorsával, hiszen barátok lettek, dacára mindannak, ami korábban történt, és összehaverkodott az apja barátaival is. Új szakaszba lépett az életük, és a régi dolgok nem kavartak be, mert nem beszéltek róluk.

Most, miután kirúgták, biztosra vette, hogy hamar talál valami mást. Elmehet egy másik takarítócéghez, vagy vállalhat megint alkalmi melókat, vagy valami komolyabbat is megcélozhat, például elvezethetne egy kávézót. Majd reggel nyakába veszi a várost, és töltögeti a jelentkezési lapokat.

Amikor a metró előbukkant a sötét alagútból az állomáson, ahol le kellett szállnia, szemébe ötlött egy mauritiusi nyaralást hirdető plakát. Vajon hol lehet Mauritius? – tűnődött. Nagyon messze van? Milyen nyelven beszélnek ott?

A spórolt pénze a repülőjegy felére lett volna elég. De mire fölért a felszínre, és arcul csapta a verőfény, el is felejtette Mauritiust.

– Korán jöttél – jegyezte meg Tym, amikor Del belépett a konyhába.

Tym félkopaszra nyírta ősz haját, és lábikráján izomkötegek domborodtak, mert bringával járt a drogériába, ahol heti hat napot dolgozott. Del még soha nem látta hosszúnadrágban, ugyanis Tym, aki állítása szerint nem érezte a hideget, azt vallotta, hogy télen-nyáron a sort a megfelelő viselet.

Tym, Dave és Bruce, alias Bruszómuszó alkotta az apja legszűkebb baráti körét. Miután az apja és Bruce már nem élt, Dave pedig nyugatra költözött, ketten tartották a frontot Tymmel.

Aznap szósznap volt. Paradicsomszósz pettyezte a konyha falát, miként Tym kötényét is. Ez utóbbit amúgy Michelangelo Dávid-szobrának életnagyságú képmása díszítette, azaz a kötény Dávid nyakánál ért véget.

– Hát, ja – mondta Del, reményei szerint lezser, nemtörődöm hangon. – A jövő héten mindenki nyaralni megy, így nem takaríttatják a házukat. Csak egy-két állandó kuncsaft maradt.

– Furán időzítik ezt a nyaralást. Szeptemberben? Azt hinné az ember, hogy augusztusban van a szezonja, az iskolakezdés előtt.

Del leült a piros huzatú retró székre, amelyet Tym az utcáról hozott haza.

– Aki kőgazdag, arra nem vonatkoznak ilyen szabályok – mondta. – A kölykeik talán nem is járnak suliba. Szerintem nevelőnőjük vagy micsodájuk van.

– Aha, az lehet – hagyta rá Tym, miután a rotyogó szószba mártotta a fakanalat, hogy megkóstolja a főztjét.

Hetente egyszer csinált egy nagy fazék tésztát meg szószt, majd kiszedte műanyag dobozokba, és mindennap vitt magának egy adagot a drogériába, ahol fényképeket hívott elő. Nem recept alapján készítette a szószt, és a hozzávalók sem változtak, mégis folyton bizonygatta, hogy az előző heti jobb volt. Most odakínálta a fakanalat Delnek.

– Kóstold meg. Nem túl sós?

Del legyezgette egy kicsit a fakanalat, de így is megpörkölte a nyelvét a tűzforró étel.

– Nem.

– Akkor sok benne a hús.

– Dehogy! Úgy jó, ahogy van.

– Pedig itt valami nem stimmel – mondta Tym, és aggodalmasan a tűzhely felé fordult. – Valami nem egészen százas…

Dudorászva belekevert a szószba még egy kis olajat, majd azt motyogta magában:

– Talán túl sok hagyma ment bele…

Megcsörrent a falra szerelt telefon. Del nem zavartatta magát, mert sosem őt keresték.

– Háló! – szólt bele Tym, majd csöndben hallgatta a hívó felet. Talán rá akarnak sózni valamit?

– Persze, itthon van – mondta végül Tym. Odanyújtotta a telefont Delnek, aki csak arra tudott gondolni, hogy a takarítócégtől hívhatják, vagy a tulajnő, aki lebuktatta. Nem tudta, hogyan fogja kidumálni magát.

– Igen? – szólt bele tétován.

– Adela, te vagy az?

Del már régóta nem ezen a néven futott. A férfi, aki most így szólította, erőltetetten vidám hangon beszélt, mintha tényleg rá akarna sózni valamit.

– Kivel beszélek?

– Gondoltam, hogy te vagy az. Vicces, de pont olyan a hangod, amilyen volt. Greg vagyok, az unokatesód. Hihetetlen nehéz volt lenyomozni a számodat. Ha direkt bujkálnál, akkor sem csinálhatnád jobban.

Greg jót kuncogott, mintha valami ritka vicceset mondott volna.

Ő volt a legkisebb Murrow gyerek. Del hét éve, harmadikos gimnazista korában, az anyja temetésén látta utoljára. Greg apját, Chuckot, aki az anyja testvére volt, nagyon utálta, Greget kicsit kevésbé.

Miután nem szólt semmit, Greg folytatta, ahogy az idióták szokták.

– Na de a lényeg, hogy végre megvagy. Jó hallani a hangodat ennyi év után! Szóval azt akarom kinyögni, hogy dolgom van a városban, és jó lenne találkozni, tudod, eldumálgatni, hogy kivel mi újság. Alig várom, hogy elmeséld, mi jót csinálsz ott a nagyvárosban! Pénteken jövök, összefuthatnánk?

– Pénteken… – ismételte Del lassan, kimérten, mintha gondolkodna. – Pénteken nem érek rá.

Pénteken elkötök egy autót, és belehajtok az óceánba. Pénteken jelenésem van a White Pages irodaházánál egy doboz gyufával meg egy kanna benzinnel, hogy az emberek ne tudják többé kikeresni egymás számát. Pénteken elfoglalok egy rádióstúdiót, és Electric Light Orchestrát nyomatok ötven órán át – majd beront az FBI, és lepuffant.

– Semmi gond – mondta szívélyesen Greg. – Nekem a szombat is jó.

– Hm… Lehet, hogy elutazom.

Tym szúrósan nézett Delre.

– Ki az? – formálta némán a szavakat, és közben élénken gesztikulált a fakanállal, újabb szószpettyekkel tarkítva a falat.

– Anyukám nagyon örült, hogy fölveszem veled a kapcsolatot – mondta Greg. – Üzeni, hogy üdvözöl Jeanne néni, és kár, hogy sosem hallunk felőled. Adela, olyan vicces, hogy újra hallom a hangodat! Mintha szó szerint kísértene a múlt!

Greg anyja, Jeanne egész rendes nő volt. Karamellás cukorkát osztogatott, és akkor is látogatta Del anyját, Louise-t, amikor már nem volt jó a helyzet, és feléjük sem nézett senki.

A neve hallatán Del furcsa fájdalmat érzett a bordái alatt. Közben Tym olyan mozdulatokat tett, mint aki az összeomlás szélén áll.

– Oké – mondta Del. – Megoldom a pénteket. Átteszem azt a dolgot máskorra.

Háromnegyed ötöt beszéltek meg. Greg mondta, hogy neki parkolóhely is kell, ezért Del egy autópálya melletti gyorséttermet javasolt.

– Ez meg mi a fasz volt? – vonta kérdőre Tym, miután visszatette a telefont a falra. – Nem hívott senki, mióta végre rendezted azt a nyomorult hitelkártyádat! Na, mondd már, randizni mész? Bepasiztál?

– Az unokatestvérem volt.

– Mivel tudom, hogy egy isten háta mögötti porfészekből szalajtottak – mondta gunyoros mosollyal Tym –, még egyszer megkérdezem: randizni mész?

– Az összes ruhámat átitatja a tömény fokhagymaszag. Nem szerezhetnénk be egy ventilátort? – kérdezett vissza Del.

Nem tetszett neki, hogy szaglásznak utána. Érdekelte volna, hogyan nyomozta ki a számát Greg, és miért telefonált rá a semmiből.

Tym kilökte a mosogató melletti keskeny ablakot, amely egy téglafallal nézett farkasszemet.

– Tessék, probléma megoldva. Én tíz perc múlva tűzök. Drogot veszek egy Duncan nevű kedves fiatalembertől, és nem fogok elkésni, úgyhogy ha mondani akarsz valamit, mondd most. Kérvény hivatalosan benyújtva.

– Az unokatestvérem találkozni akar velem. Gőzöm sincs, hogy miért, évek óta nem hallottam felőle.

– Melyik kuzinod az? Claudio, Gilberto, Roberto?

– Nem, nem, ők apám kuzinjai. Aki hívott, az anyám rokonságához tartozik. Az otthoniakhoz.

Tym lezárta a szósz alatt a gázt.

– Ez valami szaftos sztori lesz – mondta. – Várlak egy óra múlva a park kapujánál.

Miután Tym távozott, Del gyorsan áttörölgette a konyhát. Egyikük sem szeretett takarítani, a tisztaságra viszont vágytak, ezért sűrűn panaszkodtak, hogy a másik miatt van folyton kupi. Tym egyszer kifejtette, hogy Delnek szakmai érdeklődést kéne mutatnia a rend és a tisztaság iránt, mire Del közölte, hogy majd ha Tym is hazahozza a munkát, és fotókat hív elő a fürdőben.

Tym már harminc éve lakott a lift nélküli ház negyedik emeletén. Az agg olasz háziurak, a Verdicci fivérek azóta sem tették be ide a lábukat, és nem is javíttattak meg semmit, de a lakbért is csak ritkán igazították ki. Fizetni pedig úgy kellett, hogy havonta leadtak egy csekket a sarki boltban, ahol valaki ismer valakit, aki ismer valakit, aki ismeri Verdicciéket.

Delnek ötlete sem volt, hogy hova menne, ha Tym megtudná, hogy egy ilyen hülyeség miatt munka nélkül maradt, és kirakná. Egyedül nem tudott volna lakást bérelni, lakótársat pedig nemigen talált volna. A kortársai zöme vagy egyetemre járt, vagy már végzett, ő pedig csak egy utólag szerzett középiskolai végbizonyítványt tudott felmutatni, valamint nem utazgatott hátizsákkal Thaiföldön, és nem dolgozott a reklámszakmában.

Miután Tymhez költözött, az első két évben óvatos duhaj volt: mindennap bevetette az ágyát, és egy kis szekrényben zsúfolta össze a holmiját. Gondolta, hátha így Tym elfelejti, hogy ott van, és eszébe sem jut, hogy kidobhatná.

Az órájára nézett. Még huszonhat perce maradt a Tym által megszabott egy órából. Bekapcsolta a tévét, igazgatta egy kicsit a nyuszifülantennát, majd végigszörfözött a hét, többnyire normálisan fogható csatornán. Az egyiken éppen híradó ment. Bill Clintont mutatták, aki Szaddám Huszeinről szónokolt a Fehér Házban, de Deltől távol állt a politika. Kilőtte a tévét, bevonult a szobájába, átlépkedte a padlón hányódó ruhakupacokat, és lehuppant a paplanjára.

A berendezés nem változott, mióta Tymnél lakott. Volt az apjától örökölt komód, az egyszemélyes ágy, amelyet szintén az apja vett neki, amikor odaköltözött, az anyja négy darabból (köztük egy csorba fülűből) álló kristálynyuszi-kollekciója, meg a fa whiskysláda, amelyet már kislánykora óta a magáénak mondhatott. A láda fedelét belül szakadozott, kék szövetbélés borította.

Del kiskorában azt játszotta, hogy beállította a stoppert egy percre, majd elkiáltotta magát, hogy tűz van!, és ide-oda szaladgálva összekapkodta a játékait. Amit egy perc alatt nem tudott bedobni a ládába, az a képzeletbeli lángok martaléka lett. Utána mindig összeírta a leltárt, és azt is följegyezte, hogy mit csinálhatott volna másképp. Sokat tűnődött például azon, hogy az agyag állatfigurákat, amelyek ajándékként jártak az anyja dobozos teáihoz, akár kint is hagyhatná. Hiszen az agyag csak megkeményedik a tűzben, így talán nem vész oda a leopárd meg a gorilla.

Egyszer, amikor a szülei is látták, hogy ezt játssza, az apja megjegyezte, hogy kéne neki egy kistestvér. Az anyja ezen úgy nevetett, hogy táncra perdültek a poharában a jégkockák.

Del most éjjeliszekrénynek használta a ládát. Volt rajta egy kék ernyős, fehér lámpa meg a piros üvegtálka, amelyben az olcsó ezüstgyűrűit tárolta éjszakánként, meg két könyvtári romantikus regény, amelyek az anyjánál voltak, amikor meghalt a balesetben. Az ágya fölött pedig a világtérkép lógott, amelyet az apjától kapott a tizennyolcadik születésnapjára. Az országhatárt egyszer lépte át életében: még felsős korában elvitték őket Kanadába, ahol meghallgatták egy kórus koncertjét. Québecet ezért kis piros pont jelölte a térképen.

Del, amikor munkába állt a fogorvosnál, nyitott egy takarékszámlát. Utazásra gyűjtött, és össze is jött 473 dollár 12 cent. Németországba készült, mert az egyik pácienstől azt hallotta, hogy Németországot látni olyan, mintha egyszerre nézné a múltat és a jövőt. Gőze sem volt róla, hogy az milyen lehet, ezért gondolta, megnézi a saját szemével. Úgy képzelte, hogy jó magas hegyek lehetnek ott, meg olyan szökőkutas-vízeséses parkok.

Del mélyeket lélegzett. Csípte az orrát Tym olcsó szantálfüstölőjének illata.

Arról fantáziált az ágyon heverve, hogy lenyomozza azt, aki megadta Gregnek a telefonszámát, és csúnya dolgokat küld neki postán. Egyáltalán, kinek lehetett meg a száma? Talán a takarítócégnek, és így álltak rajta bosszút? A gimis barátnőivel megszakadt a kapcsolata, mióta eljött onnan. Most alighanem egyetemre járnak, és művtörit tanulnak, meg szociológiát, bármit is jelentsen az.

Del nem járt a szülővárosában, mióta az anyja halála után pár héttel beállított az apjához, aki szintén nem vágyott vissza. Stan jól elvolt a nagyvárosban Dave-vel, Bruce-szal és Tymmel, meg az ötdolláros filmestekkel a retrómoziban, ahol ropogott a talpuk alatt a kiszóródott popcorn. Minél messzebb akart lenni az otthoniaktól, csakúgy, mint a lánya, így szóba sem került, hogy esetleg visszamennének oda, pedig a ház az övék volt.

Del azelőtt sem viszonyult szentimentálisan a szülőhelyéhez. Az érzelmi szálakat már korábban elvágta ezernyi dolog, például az, ami tizenegy éves korában, Greg szüleinek hagyományos húsvéti partiján történt.

A kis dombot, amelynek a lábánál ősszel sütőtök nőtt, rózsaszín és sárga tojások pettyezték. Greg és a bátyjai az anyjuk által rájuk erőltetett nyakkendőt huzigálták. A baj a büféasztalnál történt, ahol sorban álltak, és Del anyja elejtette a koktélospoharát. Az ital szétfolyt az újonnan fektetett padlón, amely, ahogy azt Chuck bácsi már tudatta velük, a legjobb minőségű tölgyfából készült, valami egészen obszcén áron. Amilyen képet a nagybátyja, a nagynénje meg a fiaik vágtak, amikor az anyja a padlón térdepelve a foltot törölgette… Még a helyi nagyáruházban vett, nagy becsben tartott fehér sifonruháját is összekoszolta… Úgy nézett ki, mint Elizabeth Taylor a Macska a forró bádogtetőn című filmben, de nem segített neki senki, ahogy máskor sem.

Akkor már tudták, hogy kínosak a rokonság számára. Hiszen egyre jobban lecsúsznak a társadalmi ranglétrán, miközben Chuck bácsi és családja egyre feljebb, feljebb és feljebb tör.

Pár perccel hat után, a parkban vágni lehetett a pollent. Szokatlanul forró nyár állt mögöttük: a Közép-Nyugaton halálos áldozatokat is szedett a hőség, és a földeken elszáradt a gabona. Itt, a parkban is megperzselődött a fű, mintha csak egy sütőben lett volna.

Tym nagyot slukkolt a ciginek álcázott, egyszer használatos fűpipából, majd a magánhangzókat jól elnyújtva, mintha valami fura gyümölcs nevét gyakorolná, kimondta a szót:

– Gregory.

Del kissé szédült, és kicsit be is volt zsongva, vagy legalábbis viszketett az ujjai hegye. A park nyolcas alakban kacskaringózó betonösvényét rótták Tymmel, és éppen a parkőr szerszámosbódéja előtt haladtak el, amelynek élénkzöldre festett ajtaja szinte vibrált. A közelben kempingszéken ülő férfiak rakosgatták a dominót.

Del, miután leültek a kis halastónál egy padra, és elkérte az öngyújtót, közölte:

– Greg egy nagy seggfej, valamint egy nagy lúzer. Alighanem elvett valami Gwyneth nevű csajt, de egy Kimberly nevűvel dug. El se hinnéd, hogy vannak ilyen emberek, még ha a saját szemeddel is látnád őket.

– Borzalom – nyilatkoztatta ki Tym.

– Borzalom – hagyta rá Del.

Greg idősebb volt nála pár évvel, a két bátyja, Mitch és Kevin pedig még többel. Chuck, az apjuk építési vállalkozóként ingatlanfejlesztésbe fogott a földterületen, amelyet a szülei, azaz Del nagyszülei hagytak rá. Az öröksége a városka mintegy húsz százalékát tette ki, míg Del anyjának csak a ház jutott, ahol felnőtt. Egyszerű, régi, két hálószobás farmház volt, illetve inkább csak kulipintyó. A tető beázott, és Del apja az energiaválság idején beszerzett egy széntüzelésű kályhát, mert olajfűtésre nem futotta.

Del egyszer véletlenül meghallotta, hogy Chuck bácsi kifejti: a szülei azért hagyták rá a vagyon túlnyomó részét, mert a lányukat a férjének, Stannek kell eltartania. Hozzátette, hogy Louise csinos lány volt, nyugodtan választhatott volna olyan férjet is, aki teszi a dolgát, és eltartja. Ha Stant választotta, magára vessen.

– Hagyd ezt a faszit a picsába – mondta Tym. – Ne menj el a találkozóra, ne hívd vissza, szard le magasról! Mi a faszt tudna csinálni? Majd megváltoztatjuk a számot.

Tym nem tökölt, nem szarozott, és Del csodálta ezért, pontosabban ezért is. Ha valami vagy valaki irritálta, rögtön továbbállt. Barátja kevés volt, spórolt pénze semmi, a munkahelyeit kábé évente váltogatta, és az is ritkaságszámba ment, ha valakivel pár hónapnál tovább volt együtt. Most, a nyáron Marcusszal, a konditermi fitneszedzővel és ex-tengerészgyalogossal jött össze. Marcus még nem irritálta Tymet, de Del tudta, hogy annak is eljön az ideje.

– Greg anyja rendes nő – mondta. – Szeretett kézműveskedni.

A rendes anyukák mindenfélét összeügyeskedtek szalmából meg színes szalagokból. Valamint sütöttek tortát az adománygyűjtő rendezvényre, dobtak pénzt a templomi perselybe, jelentkeztek kísérő szülőnek az osztálykirándulásra…

– Aki rendes, az uncsi – torkolta le Tym. – Úgyhogy te csak ne akarj rendes lenni. Tudod, mit láttam ma?

– Mit?

Tym részletesen ismertetett egy fotósorozatot, amely egy átlagosnak tűnő kertvárosi házaspárról készült. Az első képeken a gyerekeikkel voltak láthatók, utána pedig egy bulin, amelynek a résztvevői gyümölcsjelmezben szexeltek egymással. Tym mindent látott, ugyanis át kellett néznie a kinyomtatott fotókat, és ha gyerekpornóra bukkant, hívnia kellett a rendőrséget. Elmondása szerint a két esetben, amikor ez előfordult, a zsaruk elvitték a negatívokat és a megrendelőlapot.

Most előhúzott az aktatáskájából egy fényképet. A terjedelmes térdkalácsú nő nem viselt harisnyát, és az almajelmeze alul, a csészeleveleknél kettérepedt, így jól látszott a dús fanszőrzete. A háta mögött, a kanapén egy banán csókolózott egy szőlőfürttel.

– Adja az ég, hogy soha ne lakjunk kertvárosban! – mondta Del.

– Soha, de soha, de soha! Hogy belőlünk is élőhalott legyen? Aki rendesnek látszik, annál tuti, hogy hullákat ásnak ki a veranda alól!

– Marcus hogy van?

– Jól. Egyik nap fölvetettem vele a régi egyenruháját. Beindította a Von Trapp kapitányos fantáziáimat.

– Edelweiss, Edelweiss! – zendített rá Del, mire Tym elnevette magát.

– Úgy valahogy – mondta. – De ennél azért sokkal mocskosabb a fantáziám.

Sötétbe borult és elcsöndesedett a környék, mire úgy döntöttek, hogy hazamennek. Az egymást támasztó, keskeny téglaépületek előtt kupacba hányt, szeméttel megpakolt nejlonszatyrok lepték el az utcát. A sarki boltból kiintegetett nekik a pókhasú Antonio.

Otthon Del végignézte, ahogy Tym kiporciózza a hideg spagettit a dobozaiba, majd elpakolja a hűtőbe. Aztán a férfi elment Marcushoz, Del pedig leült a kanapéra, és míg el nem aludt, az Az a baj az angyalokkal című 1966-os vígjátékot bámulta.