RENIA SPIEGEL

Renia naplója

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Renia’s diary

Fordította: Lévai Márta

Az Előszót, Utószót és a Jegyzeteket Elizabeth Bellak írta,

Sarah Durand közreműködésével

Előszó: Deborah E. Lipstadt

Angolra fordította: Anna Blasiak és Marta Dziurosz

Copyright © 2019 by Elizabeth Bellak. English translation

copyright © 2019 by Anna Blasiak and Marta Dziurosz. Foreword

copyright © 2019 by Deborah E. Lipstadt. All rights reserved. Printed in the United States of America. For information, address St. Martin’s Press, 120 Broadway, New York, NY 10271.

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2020

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9789635800537

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

térkép1

térkép2

ELŐSZÓ

Az elmúlt négy évtizedben számos holokauszttúlélő visszaemlékezései jelentek meg nyomtatásban. Többen addig vártak az írással, míg abba az életkorba nem értek, amikor az ember általában hajlamosabb a múltja felé fordulni. Voltak, akik azért döntöttek a megírás mellett, mert úgy érezték, a világ ma egyre jobban odafigyel arra, amit el akarnak mondani a népirtásokról. Mások pedig a gyermekeik vagy épp az unokáik buzdítására ragadtak tollat. 1980 óta olyan sok emlékirat jelent meg, hogy könnyen elfeledkezhetünk róla, hogy a „megírni és feljegyezni” vágya már sokkal korábban kezdődött.

A holokauszttúlélők már a háború legvégén elkezdték megírni visszaemlékezéseiket és tanúságtételeiket. A hatvanas évek elejéig, alig több mint tizenöt évvel a holokauszt után, több ezer túlélő visszaemlékezései jelentek meg nyomtatásban. 1961-ben, amikor Elie Wiesel keresett Amerikában kiadót Az éjszaka című művéhez, ami franciául már megjelent, sok helyről azzal utasították vissza, hogy már így is túlságosan sok visszaemlékezés található a könyvesboltok polcain. Az éjszaka francia kiadásának bevezetőjében François Mauriac, a Nobel-díjas író is kimondja, hogy Wiesel könyve egy, a számos holokausztmemoár közül: „ez a személyes feljegyzés számos hasonló művet követ” (kiemelés tőlünk){1}. Sajnálatos módon, ahogy a túlélők generációja egyre jobban megfogyatkozik, úgy közeledik a végéhez e visszaemlékezések sora.

Olykor nehéz elképzelni, hogy voltak idők, amikor sok történész csak legyintett ezekre a visszaemlékezésekre, amelyeket most oly nagyra értékelünk és kincsként őrzünk, mert többre tartották a hivatalos dokumentumokat – annak ellenére, hogy azoknak a nagy részét maga a Harmadik Birodalom készíttette –, mint a személyes feljegyzéseket. Ezek a történettudósok azért aggódtak, mert szerintük a személyes feljegyzések nem lehettek olyan „megbízhatók”, mint a hivatalos dokumentumok. A mai történészek már elismerik ezeknek a munkáknak a jelentőségét, különösen, ha mellé tudják rendelni a hiteles dokumentumokat és tárgyi bizonyítékokat is.

Természetesen számos módszertani problémát felvet, ha az ezekben a memoárokban és vallomásokban foglalt leírásokra támaszkodunk. Hiszen mindezek ex post facto íródtak, és az emberi emlékezet igencsak szelektív és csalóka tud lenni. Befolyásolják működését a későbbi történések is. Azt, hogy egy egyén hogyan emlékezik vissza egy eseményre, színezheti az, hogy egy másik személy, aki szintén jelen volt, hogyan emlékszik a történtekre. A túlélők egy adott esemény részleteit úgy is felidézhetik, hogy bizonyos pontokat külön hangsúlyoznak, holott e pontok jelentősége csak jóval az adott eset után derült ki. Ez különösen igaz olyankor, ha a visszaemlékezés valamilyen mélyen traumatikus élményről szól. És mi lehet traumatikusabb a holokausztnál?

Ezen túl a memoárok mindig azoknak a hangján szólnak, aki túlélték az eseményt, nem azokén, akik nem. Jó oka volt David Bodernek, az egyik első tudósnak, aki szisztematikusan feljegyezte a túlélők beszámolóit a tapasztalataikról, hogy azt a címet adja a munkájának: I Did Not Interview the Dead (A holtakkal nem beszélgettem). Tudatában volt, hogy a felvételein szereplő összes hang azoké, akik túlélték az eseményeket. Azoknak a hangja és emlékei, akik nem voltak elég szerencsések, hogy megérjék az események végét, nagyrészt végképp elvesztek számunkra.

Azt írom, hogy „nagyrészt”, mert valamennyi mégis megmaradt azoknak a hangjából is, akik odavesztek, mégpedig olyan naplók formájában, amilyen Renia Spiegelé is. A naplók mások, nem csak azért, mert általuk mégiscsak belehallgathatunk abba, mit mondanak azok, akik nem maradtak életben. Ezek abban is különböznek a memoároktól, hogy nem állítják elénk ugyanazokat a módszertani akadályokat. Függetlenül attól, hogy olyasvalaki írta őket, aki túlélőként az események után is köztünk maradt, vagy nem, alapvetően különböznek a visszaemlékezésektől abban, hogy ezek valós időben történő beszámolók. Egyszerűen szólva a visszaemlékezés írója előtt ismert a történet vége, míg a naplóíró előtt nem. Egy naplóíró előtt akár teljesen ismeretlen is lehet a saját tapasztalatai mögött rejtőző „tágabb” kép. Például az a kérdés, hogy a gettó kialakítása a városban, ahol él, egy átfogóbb gettósító politika része-e, vagy csak az ő lakóhelyén történik meg. Míg könnyen lehet, hogy azok, akik az események után írják le a tapasztalataikat, érzékelték azt is, hogy egy adott német rendelet hogyan illeszkedett be később az általános náci irányelvek közé, addig a naplóíróra ez általában nem igaz. Ami egy naplóíró számára egy adott napon talán relatíve kis jelentőséggel bíró tény, később igen fontosnak bizonyulhat. És fordítva, előfordul, hogy ami kifejezetten traumatikus élményt jelentett egy naplóíró számára, később halovány jelentőségű lesz, összehasonlítva más, eljövendő eseményekkel.

Ami talán a legfontosabb, a naplók olyasmit kínálnak az olvasónak, amit a visszaemlékezések nem tudnak megadni: az érzelmi közvetlenséget. Ez a közvetlenség az, ami annyira lenyűgöző. Erről eszembe jut Hélène Berr, egy fiatal párizsi zsidó nő, aki 1942-től vezetett naplót, egészen addig a napig, míg őt és a szüleit elfogták 1944 márciusában. Véletlenül nem sokkal az előtt fogott az írásba, mielőtt meghozták azt a rendeletet, hogy minden zsidónak sárga csillagot kell viselnie. Megosztja a naplójával a vívódását, hogy viselje-e, vagy sem. Azon töpreng, hogy ha viseli, azzal vajon a gyűlöletes rezsim előtt hajt-e fejet, vagy épp ezzel demonstrálja a zsidó identitása miatt érzett büszkeségét. Olvassuk a reagálásait a járókelők megjegyzéseire. Némelyek szolidaritásukat, némelyek sajnálkozásukat fejezik ki. Ő pedig nem sok év távlatából reflektál rájuk, hanem aznap, amikor szembesült velük. Nem helyezi az eseményeket tágabb kontextusba – mert nincs rá lehetősége –, nem jelenik meg a művében annak tudata, hogy ez még csak az első lépés egy sokkal rosszabb, eljövendő üldöztetés felé tett úton.

Renia Spiegel naplójának olvastán eszembe jutott, amint bizonyára sok jövendő olvasónak is, Anne Frank ikonikus munkája. Mindhárom napló – Spiegelé, Franké és Berré – fiatal lányok látszólag földhözragadt töprengéseit tartalmazza, lefoglalják őket az első szerelmeik, eltöltik lelküket a szép remények. Renia Spiegel naplójából sugároznak a sokunk számára oly ismerős tinédzserkori félelmek – első szerelem, első csók és féltékenykedés. Ezek az események és érzések visszatekintve talán lényegtelennek tűnnek, de abban a pillanatban, legalábbis Renia számára, igencsak nagy jelentőséggel bírnak. És a naplót megtöltik a versek, amelyek szíven ütik az olvasót.

Mi, mindazok, akik olvassuk az írásait, birtokában vagyunk valaminek, aminek ő nem volt: tudjuk, mi következik. A napló elején Renia azért kesereg, mert a nagyszüleinél kell laknia, „nincs valódi otthona”. Olyan szomorú emiatt, hogy „legszívesebben sírna”. Az, hogy nem a korábban megszokott környezetben kell élnie, eltörpül majd a következő események fényében. Ha visszaemlékezést írt volna, tudatában lett volna ennek a ténynek, és emiatt a traumatikus eseményt, az otthonából való kiszakítottság tényét valószínűleg kevésbé láttatta volna éles fényben. De nem így történik. 1940-ben, Nyugat-Európa eleste után így szomorkodik: „Itt állok egyedül, Mama és Apa nélkül, nincs otthonom, piszkálnak és kinevetnek. Ó, Istenem, miért kellett ilyen szörnyű születésnapot adnod nekem? Nem lett volna jobb, ha meghalok? Lenézek 16 évem magasából, és elképzelem, hogy mindennek vége.”

Ha egy visszaemlékezésben jelentek volna meg ugyanezek az események, annak tudatában, mi kezdődött el éppen ezekben a napokban, talán eszébe sem jutott volna az akkori elkeseredettsége. És talán nem lett volna annyira kétségbeesve akkor sem, amikor a ruházkodás luxusát elvették a zsidóktól. „Tegnap elvették az utcán a kabátokat, szőrméket, gallérokat, könyökvédőket, kalapokat és csizmákat. Mostantól egy új szabály szerint halállal büntetik azokat, akiknek akár csak egy apró szőrmedarabot találnak a házában.”

Azt sem tudhatja, hogy ami rettenetes végzetnek tűnik, néhány áldozat számára talán végül életmentőnek bizonyul. Leírja a „félelmet, elkeseredettséget és elhagyatottságot”, amit azok éreztek, akiket a szovjetek Birobidzsanba{2}, és más szovjet területekre deportáltak. Együttérzéssel telve meséli, hogy „lezárt, sötét kocsikban szállítják őket, egy vagonban 50 embert. Levegőtlen, koszos, fertőző körülmények között utaznak majd. Még az is lehet, hogy éhezni fognak… és talán a velük utazó gyerekek meg is halnak.” A sors iróniája, hogy ezeknek az embereknek még mindig sokkal jobb esélyei voltak a túlélésre, mint azoknak, akiket később a németek arra kényszerítettek, hogy ennél lényegesen rosszabb körülmények között utazzanak egy sokkal iszonyatosabb vég felé.

Mégis, ez a kislány – hiszen valójában az – a maga álmodozó módján nagyon pontosan felismerte, hogy a balvégzet hogyan fogja egyre jobban satuba őt és a körülötte élőket. „Gettó! Ez a szó cseng a fülünkbe folyton, megrémít és kínoz mindnyájunkat. Nem tudjuk, mi fog történni velünk, hová fogunk menni, és mit engednek meg, mit vigyünk magunkkal.” Mégis, továbbra is hisz a jövőben. Ez feszül a napról napra egyre gyászosabb valóság és Renia optimizmusa között, mert ő még mindig bízik abban, hogy mi minden válhat valóra, és e sorok olvastán majd megszakad az olvasó szíve.

De pár nappal azelőtt, hogy a németek elfogták és kivégezték volna, már érzi, hogy talán közeledik a vég. Előzetes sejtelem csendül a szavaiból: „Drága Naplóm, szeretett jóbarátom! Rettenetes időket éltünk meg együtt, és még előttünk áll a legrosszabb. Félhetnék most. De Ő, aki sosem hagyott el minket, ma is segíteni fog. Meg fog óvni minket. Halld, ó, Izráel{3}, vigyázz ránk, segíts minket.” Imája nem hallgattatott meg.

Renia Spiegeltől, ettől a kislánytól, akit eltöltött az életöröm, és birtokában volt ama képességnek, hogy prózában és versben is ábrázolja a körülötte látható világ szépségét, egyetlen golyó megtagadta azt, amit annyira szeretett volna megkapni: a jövőt. De ha ez a napló nincs, sok millió társával együtt az
ő létezése is kegyetlenül feledésbe merült volna, mint ahogy a legtöbb holokauszttúlélőé. Mindazok, akik megőrizték a naplóját, együtt azokkal, akik dolgoztak rajta, hogy nyomtatásban is megjelenhessen, valamiképp mégis „megmentették” őt. A könyörtelen sorstól már nem óvhatták meg, és az oly vágyott jövőt sem adhatták meg neki, de a fájdalmas feledést Renia így elkerülhette.

Deborah E. Lipstadt,

a holokauszt történetének dorot-professzora,

Emory Egyetem

ELŐSZÓ

A nővérem, Renia Spiegel 1924. június 18-án született Lengyelország délkeleti részén, Tarnopol tartományban, egy Uhryńkowce nevű városban, amely ma Ukrajnában található. Mielőtt a második világháború kettétépte a családokat, népet és az országot, Uhryńkowce Lengyelország része volt.

Én hat évvel Renia után, 1930. november 18-án érkeztem. Ötvenhárom évig boldog házasságban éltem osztrák születésű, eredetileg bécsi férjemmel, George Bellakkal, három évtizeden át tanítottam egy New York-i iskolában, és két gyermek boldog anyja, három fiúunoka büszke nagyanyja vagyok. A nővérem csupán tizennyolc évet élt. A nácik 1942-ben meggyilkolták. Néhány fotón, néhány családi ereklyén, és azokon az emlékeken kívül, amelyek lassan kilencven éve vissza-visszatérnek a gondolataimba, mindössze ez a napló maradt Renia után.

De nem mindig voltam képes szembenézni a naplóval. Elrejtőztem előle, s vele a múltam elől is, egészen addig, míg a lányom, Alexandra Renata sok év után elő nem vette a naplót abból a banki széfből, ahol megközelítőleg négy évtizeden át háborítatlanul hevert. Felismerve, milyen fontos történelmi dokumentumra és irodalmi értékű műre bukkant, valamint, hogy a világ különféle pontjain élő olvasókra milyen mély benyomást tehet ez az olvasmány, lefordította angolra.
A lányom a mai napig fáradhatatlanul munkálkodik azon, hogy a mű világszerte minél több országban megjelenjen nyomtatásban, minél többen megismerhessék a történet máig ható értékét. Megköszönöm neki, hogy visszahozta hozzám a naplót, és vele a nővérem emlékét.

Amikor születtem, a szüleim készítettek papírból egy gólyát, kitették az ablakba, és megmondták a nővéremnek, hogy hamarosan érkezem. Addigra a családunk egy román határhoz közel eső, Stawki nevű városban lévő földbirtokra költözött. A hely nem volt messze a Dnyeszter folyótól, és Renia ugyanannyira szerette ezt is, mint a korábbi otthonát. Szerette hallgatni a madárdalt. Imádta a szélzúgást. Az erdőt. Néha felidéződik bennem azoknak a helyeknek az emléke, amelyek a naplóban szereplő verseket inspirálták – mindaz, amit abban a távoli országban, abban a távoli időben megtapasztaltam. A nővérem versei csendesek, békés gondolatokat tükröznek, pedig közben a háború vette körül.

Nem a háború kergetett el minket Stawkiból. Gyerekszínész voltam, annak idején úgy emlegettek, „a lengyel Shirley Temple”, és 1938-ban Varsóba költöztünk az anyámmal, hogy a karrieremet egyengessük. Renia a nagyszüleinkkel maradt a Przemyśl nevű városban, ami Lengyelország délkeleti részén, a mai ukrajnai határ mellett található. Renia 1939-ben kezdett naplót vezetni. Azon a nyáron, a vakáció idején meglátogattam őt és a nagyszüleimet, az anyánk pedig visszautazott Varsóba.

A német és szovjet hadseregek 1939 szeptemberében szállták meg Lengyelországot, és a hónap végére két zónára osztották az országot: a nyugati fele került a németek kezébe, a keleti oldal pedig a szovjeteké lett. Przemyśl a San folyó két partján terül el, ezért két részre szakadt. A nagyszüleim a keleti, szovjetek által megszállt területen laktak. Az anyám Varsóban tartózkodott, Lengyelország nyugati, németek által elfoglalt részében. Mivel tilos volt átkelnünk a San folyón, hirtelen olyan helyzetben találtuk magunkat, hogy el vagyunk vágva tőle. Renia ekkor vált afféle anyapótlékká számomra. A következő két évben csak néhányszor találkoztunk az anyámmal, és levelek sem gyakran érkeztek tőle. Reniának rettenetesen hiányzott. A mai napig úgy gondolom, hogy a napló a nélkülözött anya egyfajta helyettesítője volt a szemében.

Amíg a nővérem barátja, Zygmunt át nem adta ezt a naplót az anyánknak az 1950-es évek elején, nem is tudtam róla. Egyszerűen érthetetlen, hogyan sikerült titokban tartania előttem ennek a hétszáz oldalnak a létezését, de ez az ő titka volt, amit egyedül Zygmunttal osztott meg. Neki adta oda közvetlenül azelőtt, hogy megölték a németek. Zygmuntnak sikerült valakinél biztonságba helyeznie, mielőtt őt magát is elhurcolták volna a koncentrációs táborba. Az alábbi lapok túlélték a megpróbáltatásokat, ugyanúgy, mint Zygmunt, és a háború után egy barátja – nem tudjuk, ki – elhozta neki a naplót az Egyesült Államokba. Az anyám 1969-ben meghalt, és miután megtaláltam a holmija közt a naplót, béreltem egy széffiókot a lakásomtól nem messze található Chase Bankban, és letétbe helyeztem. Képtelen lettem volna elolvasni. Túlságosan felkavart volna.

Még mindig csak néhány szakaszt olvastam el belőle, mert vagy elfogott a rosszullét vagy sírni kezdtem. De ismerem ezeknek az oldalaknak a jelentőségét, ezért osztom meg önökkel őket. Olyan időkben élünk, amikor ritka öröm a tolerancia, pedig nagyon fontos. A háborút is nagyon nehéz megérteni – különösen, amikor az ember a kellős közepében jár –, de Renia mindig is bölcs volt, és neki sikerült. Hiszek abban, hogy a gondolatai, a küzdelmei és a halála mindannyiunknak megmutatják, hogy a világnak mekkora szüksége van békére és egymás elfogadására. Így hát hagyom, hogy a nővérem szavai és versei magukért beszéljenek.
A napló végén található Jegyzetekben néhány kommentárt olvashatnak, amelyeket bizonyos bejegyzésekhez fűztem, és néhány, a nővéremmel kapcsolatos emlékemet is felidéztem. Ezeken az oldalakon szó esik a történelemről, és arról, mi maradt meg bennem Renia utolsó éveiről, valamint arra is kitérek, a háború után merre vetette a sors azokat az embereket, akik túlélték a borzalmakat. Az emlékezetem nem olyan tiszta már, mint nyolcvan éve volt, de megtettem minden tőlem telhetőt. Bizonyos pontokon szaggatottnak tűnhetnek az én gondolataim is, Reniáéi is, de ez a naplóforma sajátossága. Közvetlen, impulzív, ugyanúgy, ahogy sokszor maguk az emlékek is.

Tudom, hogy az én szavaim egy olyan életre tekintenek vissza, amilyen a nővéremnek nem adatott meg, az ő szavai pedig egy olyan ifjúságról szólnak, amelyet örökre foglyul ejtett a háború.

Elizabeth Leszczyńska Bellak, született Ariana Spiegel

1939. JANUÁR 31.

Hogy miért ma döntöttem úgy, hogy naplóírásba fogok? Történt talán valami fontos? Most fedeztem fel, hogy a barátaim is naplót vezetnek? Nem! Egyszerűen szükségem van egy igaz barátra. Valakire, akivel meg tudom osztani a napi bajaimat és örömeimet. Valakire, aki ugyanúgy érez, mint én, ugyanabban hisz, amiben én, és sohasem adja ki a titkaimat. Ember nem tudhat ilyen barát lenni, ezért döntöttem úgy, hogy te legyél a bizalmasom.

Ma kezdődik, kedves Naplóm, a mi szép barátságunk. Ki tudja, meddig tart? Lehet, hogy életünk végéig. Megígérem, hogy mindig őszinte leszek veled, és mindent elmondok neked. Cserébe te mindig meghallgatod majd a gondolataimat és aggodalmaimat, de soha-soha nem mondhatod el senki másnak. Olyan csendesnek kell maradnod, mint egy varázskönyvnek, amit varázskulccsal lezártak és egy elvarázsolt kastélyba zártak. Te sohasem fogsz elárulni, mert ha az emberek bármit képesek lesznek felismerni, hát csak ezeket az apró kék betűket.

Először is hadd mutatkozzam be. Harmadikos vagyok a Maria Konopnicka Leányiskolában{4}. A nevem Renia, a barátaim így szólítanak. Van egy kishúgom, Arianka{5}, aki filmsztár szeretne lenni. (Részben már sikerült is elérni az álmát, mert szerepelt pár filmben.)

A mamánk Varsóban él. Régebben egy csodaszép udvarházban laktunk a Dnyeszter mellett. Szerettem ott lenni. Azt hiszem, idáig azok voltak életem legboldogabb napjai. Az öreg hársfákon gólyák éltek, az almák héja fénylett a gyümölcsös fáin, és volt egy kertem, amibe takaros sorokban virágokat ültettem. De ez már a múlt, és azok a napok nem térnek többé vissza. Már nem udvarházban lakom, gólya, hársfa sehol. Se alma meg virág. Csak a fejemben, szép emlékként. Meg a Dnyeszter, ami most is ott folyik a távolban, idegenül és hidegen – és zúg is, csak már nem nekem.

Most Przemyślben élek, a nagymamámék házában. De igazából nincs valódi otthonom. Ettől néha annyira elszomorodom, hogy úgy érzem, muszáj sírnom. És sírok is, pedig nem hiányzik semmi, sem a ruhák, sem az édességek, sem a furcsa és szép álmaim. Csak Mama hiányzik, és az ő drága jó szíve. Meg a ház, ahol együtt laktunk mindnyájan, abban a szép fehér házban a Dnyeszter mellett.

Megint rám tört a sírhatnék,

Felbukkant bennem a sok emlékkép

Távol a hársak, a ház, pillangók, gólyák

Messzebb… mindennél, amit a szemem lát

A szelet hallom is, ahogy jár

Dalára szunnyadtak el az öreg fák

De nem mondja tovább a meséjét,

Hogy hol ered a köd meg a csendesség

Hol a távolság, a sötét az ajtón túl

Mégis hallom az altatót

Látom a házat meg a kis tavat

Az égre meredő hársakat.

Persze vannak vidám pillanatok is, nem is túl kevés… Egész sok! Hadd mondjam el, kik járnak az osztályba, mert így megérted majd a kis belső vicceinket.

A legjobb barátnőm, Norka{6} ül mellettem. Vannak, akik nem kedvelik őt, de sokan szeretnek a társaságában lenni. Én mindig jóban vagyok vele, nekem ő mindig az én drága Norkám marad. Ugyanazok a gondolatok foglalkoztatnak minket, ugyanúgy vélekedünk egyes dolgokról és az elveink is hasonlítanak. Az iskolában sok lány rajong egyes tanárokért, és Norkával nekünk is van egy ilyen szívügyünk, de ez igazi (vannak lányok, akik csak azért csinálják, mert így akarnak hízelegni a tanároknak). Mi a latintanárunkért, Mrs. Waleria Brzozowska, született Brühl iránt rajongunk. Brühlának szoktuk hívni. Brühla egy jóképű katonatiszt felesége, aki Lwówban él. Brühla minden második vasárnap elmegy meglátogatni. Megpróbáltuk kideríteni a címét is a címnyilvántartóban, de nem sikerült, mert az igazi nevét nem tudjuk. (Magunk között Zdzisławnak hívjuk.) Brühla latint tanít, és mi Norkával jók is vagyunk belőle, ami egyértelműen jelzi, milyen őszintén szeretjük.

Közvetlenül mellettünk Belka, más néven Belania ül a sorban – kövér és olyan erős, mint háromszáz ördög! Kivételes érzéke van a tudományokhoz, ahhoz meg még kivételesebb, hogy ellenségeket szerezzen magának. Teljesen odáig van Skorska tanárnőért{7}, és mindig hülye arcot vág, amikor ránéz.

Mellette ül Irka (ira-ae – düh). Őt egyáltalán nem szeretem, szívemből nem. Ezt az utálatot örököltem: Mama sem szerette Irka anyját, amikor együtt jártak középiskolába. Azóta pedig, amióta elkezdte aláásni a hírnevemet az iskolában, még kevésbé kedvelem. Emiatt, meg az igazságtalanul kapott osztályzatai és a gusztustalan hízelgése, a hazudozása és őszintétlensége miatt őszintén megutáltam. Azt még el kell mondani, hogy ráadásul Brühla rendszeresen eljár látogatóba Irkáékhoz, ami miatt folytattunk is egy kis nyomozást. És Irka anyja is meg szokta látogatni Brühlát az otthonában, amire úgy jöttünk rá, hogy egyszer belestünk Brühla földszinti ablakán, ami előtt már sok órát eltöltöttünk Norával, amikor vártunk rá. Hát ezek vezettek odáig, hogy ki nem állhatom azt a lányt! Mivel egy osztályba járunk, muszáj valahogy elviselnünk. De Norával ökölbe szorított kézzel lessük a megfelelő alkalmat.

Ami az Irka mellett ülő lányokat illeti, ők vagy egyáltalán nem érdekelnek, vagy épp egy kicsit kedvelem őket. Ennél egy kicsit jobban érdekel az a lány, aki hátrább ül az osztályban, Luna a neve, közvetlenül mögöttem, és folyamatosan a hátamnak beszél. A saját véleménye szerint ő nagyon tehetséges, szinte földöntúli lény. Az összejöveteleken is általában „úgy tesz”, mintha ez vagy az volna, igyekszik felhívni a figyelmet a szépségére (ami igazából nincs neki), kivételes képességeire (amelyek csupán a képzelete szüleményei) és a maga fontosságára (ami nem igaz). Luna a fiúk figyelmét is mindig igyekszik magára vonni, röviden, magas sarkú cipőben jár, ceruzával hosszabbra húzza a szemöldökét, és púderozza az arcát. Először Irka Łozińska púderét „vette kölcsön”, és feltételezhetően csak „szórakozásból” csinálta. De most már egyáltalán nem „szórakozásból” csinálja, hanem teljesen komolyan.

Irka Łozińska a legszebb lány az osztályban, de lehet, hogy az egész iskolában. Még a sötét, szinte narancs bőrtónusa sem zavaró (púder, természetesen), és leereszkedő hangját és a korallpiros ajkakról elhangzó durva szavakat sem bánja az ember, amikor előtűnik a csodaszép, hófehér fogsora. De Irka a lehető legrosszabb szépséghibával van megverve; tuberkulózisa van… És igen, néha vér folyik a szájából meg az orrából. Sajnálom őt. Van egy barátja, aki nagyon szereti, de arról fogalma sincs, hogy a barátnője milyen súlyos beteg.

Irka az osztály leghátsó sorában ül. Mellette két borzalmas alak: Halina (nagyon rossz) alaposan frizírozott hajjal, meg Sławka, aki mindig meglepett arcokat vág, sohasem válaszol a kérdésekre, és Halinát is elrejti az asztala alatt, amikor Halina nem akar válaszolni a tanár kérdésére. És van még egy harmadik Irka is, aki sovány, mint a kóró és nagyon csúnya. Mellette Elza ül, az én korábbi szomszédom. Nagyon ártatlannak tetteti magát, de én pontosan tudom, hogy csak színjáték az egész. Egész jó jegyei vannak, de a bizonyítványa mindig jobb, mint amit megérdemel. Feltehetően mindig a harmadik Irkáéról másolja a latin-házifeladatot… de kit érdekel.

Ott van még az osztályelnök, Krzyśka. Semmit sem tud, és mindig úgy beszél, mint akinek homokkal töltött nudlikkal van tele a szája, de csinos, és mindig fülig szerelmes valami Zbyszekbe, Sławekbe, Leszekbe, Zdzisióba stb. Ő és Luna barátnők.

Előtte az első Eda (három van belőlük) inog és hajladozik. Eda afféle „karmos nő”, el van jegyezve, csodaszép alakja van, meg minden. A második Eda Belka régi barátnője. Ő is Mrs. Skorskáért van oda, de gyanús a dolog, mert történelemből egyáltalán nem jók a jegyei. A harmadik Eda nagy ellenségünk volt még néhány hónappal ezelőtt is. Képzeld el, drága Naplóm, egy idegen, valami faluból előjön, és azonnal ő akar a főnök lenni, meg akarja mutatni mindnyájunknak, hogy mi milyen lassúak vagyunk, és úgy képzeli, ő a világon mindenben óriási tehetség. Hát most komolyan?

Luśka és Dziunka ülnek Eda előtt. Dziunkán időnként „ideges rángások” futnak végig. Több mint egy évig rosszban voltunk vele, de Brühla névnapján fátylat borítottunk az ügyre. Dziunkáról azt mondják, hogy ő a legunalmasabb személy az osztályban, és igen, tényleg az. Luśka buta, ostoba és elmaradott. Azt mond rá az ember, amit akar. Közben viszont szórakoztató, mindig andrusovót táncol velem az összejöveteleken. Egyszer Luśka felkiáltott számtanórán: „Kisasszony, kisasszony, már olyan régen nem feleltetett, pedig annyira szeretem a számtant!” Nora azt válaszolta: „Luśka, ne már, hisz olyan buta vagy.” „Egyáltalán nem is”, tiltakozott Luśka, de miután rájött, hogy mit is tett, hebegni kezdett, és tágra nyitotta fényes szemét.

Előttük, az első Eda, Luśka és Dziunka előtt van egy furcsa pad, amelyik az „antik daraboknak” van fenntartva. Ezen Jankát kell érteni. Janka a legjobb az osztályban abban, hogy a „hülyét játssza”, és csak mások segítségével képes túlélni. Amikor kihívják a táblához, minden választ felír a körmére. Ha valami oknál fogva a tanár gyanakodni kezd, Janka gyorsan lenyalja a tintát, és játszani kezdi a szentet. Még sírni, nyöszörögni is tud, ha szükséges, sőt akár el is ájul, ugyanúgy, mint az első Eda, akit hirtelen mindig elkap a szédülés, ha Pacuła fel akarja szólítani, hogy mondjon el egy verset. Janka általában rettentő tehetségesen tud jeleneteket rendezni. Mellette ül Wisia, egy egészen apró termetű lány, aki nincsen száztíz centi, annak ellenére, hogy ő is tizenöt éves. A sorban a harmadik Frejka vagy Salka. Időről időre idegrohamokat kap, néha egyetlen szót sem képes kinyögni, annyira feldúlt, komikus léptekkel járkál vagy ugrál, és sokszor képtelen „kibírni”, hogy egy helyben üljön.

Még meg kell említenem Ninkát, egy furcsa lányt, aki teljesen ártatlannak néz ki, de poste restante leveleket kap mindenféle „emberektől”, sötét utcákra szervez magának találkozókat, egyedülálló férfiakhoz látogat el, és még büszke is rá. Egész kedves lány. Vannak még lányok az osztályunkban, de ahogy már mondtam, vagy nem érdekesek vagy nem akarom velük tölteni az időmet, mert én rendes lány vagyok.

Már egy hónapja tervezgetünk egy bulit. Sokat vitáztunk és harcoltunk miatta, de szombaton végre eljön a nagy nap.

1939. FEBRUÁR 2.{8}

Drága Naplóm! Mindig átlagos voltam gimnasztikából, ezért otthon szoktam gyakorolni, hogy jobban menjen. És az imént sikerült az első előreszaltó. Ezt egyik barátnőm sem tudja megcsinálni. Tehát győztem, bár a térdemet lehorzsoltam.

1939. FEBRUÁR 5.

Drága Naplóm, végre megvolt a buli! Nagyon boldog vagyok. Remekül sikerült, és mindenki, még Brühla is nagyszerűen mulatott. De az összejövetel után ért egy kis szomorúság is. És újra, sokadik alkalommal eszembe jutott, „bárcsak Mama itt volna”. Az történt, hogy Irka anyja, Mrs. Oberhard végig Brühla mellett ücsörgött, hízelgett neki, ahogy csak tudott, ami persze Irkának és a húgának nagyon jól fog jönni a közeljövőben. Jaj, drága Naplóm, ha te tudnád, milyen nehéz ennyire vágyakozni valami után, ennyire keményen dolgozni érte, és aztán mégis megtagadja a sors az utolsó pillanatban! Hogy mit akartam pontosan? Nem is tudom. Dicséretet kaptam Pacułától, ami nem érdekel (beszélgetett velünk, velem és Norkával). Brühla nagyon kedves volt. De még így sem vagyok elégedett.

Luna kétszer adott elő, és én is. Ma láttam Brühlát Mrs. Oberharddal, nagy valószínűséggel tőle sétáltak hazafelé. Udvariasan odabiccentettem nekik, továbbmentünk, és így szóltam Norához: „Te mit gondolsz? Már megint nála voltak, nem?” És ekkor hirtelen megláttam, hogy furcsa arcot vág. Körbenézek, és látom, hogy Brühla ott lépked a sarkunkban. Rettenetesen nézett ki, nem tudtam, mi lehet a baja, de nagyon szerettem volna segíteni, hasznára lenni, talán még tanácsot is adni, de a szakadék óriási köztünk, nagyon, nagyon óriási… Talán még annál is nagyobb, mint amekkora Mamától választ el. Ő is tudna segíteni, ő is tudna tanácsot adni. De sokkal nehezebb, istenem, tényleg sokkal nehezebb ezt az űrt áthidalni.

1939. FEBRUÁR 8.

Drága Naplóm! Jó néhány napja, hogy meséltem pár dolgot az életemről, de tényleg semmi különleges nem történt. Az élet a rendes kerékvágásban halad, néhány apró kivételtől eltekintve. Brühla részt vett egy latintanári konferencián, ezért Skorski úr tartotta az órát. Dziedzic úr nagyon megdicsérte Irkát (érdemtelenül), Belka rossz jegyet kapott, én megúsztam, de a holnap miatt nagyon aggódom, mert nagyon rossz nap is lehet. Ennyit tudtam elmondani.

1939. FEBRUÁR 11.

Esik az eső… Szomorú, szürke nap. De mégsem vagyok nagyon szomorú, nem is tudom, miért. Talán az ötlet miatt, hogy kiköltözhetnénk Kanadába, bár az is lehet, hogy ott nem is volna túl jó. De az is lehet, hogy a miatt a görög váza miatt van, amit készítek. Mindenesetre ma nem vagyok annyira szomorú, mint általában az esős napokon szoktam, amikor csak állok az ablakban, és számolgatom az üvegen lefolyó könnycseppeket. Sok szokott lenni belőlük. Először egy kicsi, aztán egy másik, sokkal nagyobb követi szorosan, aztán egy ötödik, hatodik… pontosan ahogy az a kettő, az arcomon. Mind lefelé szalad, mintha csak arra vágynának, hogy lepottyanjanak a nedves, sáros utcára, mintha azt akarnák, hogy tőlük legyen még piszkosabb, mintha ők is még csúfabbá akarnák tenni ezt a napot, még csúfabbá, mint amilyen már egyébként is. De ez a mai nap kész titok. Mint egy… mint egy szemetesláda. Mindenki azt gondolja, hogy nem valami nagy dolog ez, egyszerűen semmi. De nem ez a helyzet. Nem is tudom. Lehet, hogy az emberek kinevetnek, de te, drága Barátom, biztosan megértesz. Az a helyzet, hogy néha azt gondolom, hogy a lélektelen tárgyak is tudnak beszélni. (Valójában egyáltalán nem is lélektelenek. Pont annyira van lelkük, mint az embereknek.) Néha úgy hallom, mintha a vízcsövek kuncognának. És nem csak én gondolom így, ezért akár igaz is lehet. Mások máshogy nevezik ezt a kuncogást, de az sohasem jutna eszükbe, hogy ez csupán ennyi: egy kuncogás. Vagy szemetesláda:

Ó, az éj! Ránk tör a homály és sötétség!

Rossz itt! Innen is, onnan is rút veszély!

Jobb volt a városban élnem,

Melegben, kényelemben, fényben,

Sóhajt egy papírlap, szegényke,

Egy filmmagazinból kitépve.

Tegnap kéz lapoz, maga az elegancia

Mára meg lettem a szemetes fia!

Akkor is jobb neked, világot láttál,

Sőt, a nagyvilági életet.

A hírlapos polcról szebb képet nyújthatott

A koszos flaszter meg

A harsogó rikkancstorok.

Talán jobb életet kapott a folyóirat,

Mint az estére ellobbanó napilap.

Mi csak arra születtünk,

Hogy a szemétben végezzük,

Szól a csomagolópapír.

A gyereklap mellette mosolyog,

Színes, vidám ábráival néz,

Orcája csupa napsütés,

A szemét közt is tovább él.

Különbözöm

E napitól is, úgy érzem,

Vagy a filmmagazintól, az sem örök,

S más vagyok, mint akár ez a… stanicli.

Hát hadd mondjam el, nem jó nekem,

El a kezekkel, egy vágyam, hazamenni!

Nagy a kalamajka odabent.

Micsoda?! Arcátlan! Aha! Hát ott vagy, látlak, te gaz!

És a papírok, mint libatoll,

Kiröppennek a ládából.

Az emberek csak nézik-nézik,

Óvatosságra inti mindüket,

Hogy valaki, csak kezdjük itt,

Egy köteget a láda mellé tett.

Renia. Csókollak, de most már muszáj nekiülnöm a magolásnak.

1939. FEBRUÁR 13.

Létezik vajon szörnyűbb nap, mint a hétfő 13-a? A hétfő már önmagában is elég rossz, de ma még ez a 13-as szám is hozzáadódik. Balszerencse! Számomra semmiképp sem jól alakult. Az összes apró szerencsétlenségdarabka tetején még az iskolában is kellett lennem. Latinóra van, Brühla belép, és biztosra veszem, hogy ma dolgozatot írat. De nem. Rendben, egy kicsit jobb (gondolom én), biztonságban vagyok. De ekkor arra kér minket, hogy írjunk esszét a füzetünkből kitépett lapokra. Az enyém pont úgy sikerült, ahogy egy dolgozat hétfő 13-án sikerülhet. Egy rossz napon igazán rosszul. Hogy miért? Hm… Jó kérdés. Miért?

Csak olyasvalaki kérdezhet ilyesmit, aki nem babonás. Pontosan, azaz mindenekelőtt: hiányoztam az iskolából, ezért kiestem a ritmusból; másodszor: végig rengeteget nevettem; és harmadszor: az esszét Brühla kitépett cetlikre íratta, amit nem találtam tiszteletre méltónak, ezért könnyedén vettem, mert fel sem merült bennem, hogy netán beszedi a végén. Földrajzon hirtelen és elszánt harc tört ki a helyekért, amiben nem vettem részt, de mégis az lett a vége, mintha én lettem volna kiközösítve. Helyet kellett volna változtatnunk a teremben. Ahogy már korábban is sokszor mondtam, hogy én nem vagyok az a vesztes alkat. Szóval mi Norával csendben odamentünk az utolsó asztalhoz.

Gruca rám szól, hogy költözni kell. De én nem akarok, felelem, pont jó helyen vagyok ott, ahol vagyok. De ő csak mondja a magáét.

– Keress másik helyet!

– De nem csináltam semmit.

És ez így ment tovább. Végül rá kellett ébrednem, hogy nem tudom megúszni, ezért elkezdtem körbenézelődni, hová máshová lehetne leülni.

– Van ott egy hely, kérlek, ülj oda – mondja Gruca.

– Ó, csak oda ne kelljen. Nagyon könnyen megfázom. Túlságosan felhevülök a fűtőtest mellett, és tüdőgyulladást kapok – felelem.

Itt az ideje, hogy vége legyen ennek.

– Rendben, akkor ide – mondja Gruca újra.

– Jaj, ne az ajtó mellé! Hogy ülhetnék az ajtó mellé, amikor olyan érzékeny vagyok?!

Az osztálytársaim természetesen hasukat fogják nevettükben, huhognak és hahotáznak.

Végül még sincs más választásom, elülök az iménti helyről, de csak Gruca negyedik próbálkozása után vagyok hajlandó rá. Nora végig bent ül a pad alatt, én meg folyamatosan kopogok. Aztán azt mondom Grucának, hogy nem látom a térképet. És tovább kopogok, mintha az iskolafelügyelő jönne. És sok ezer hasonló kalandban részem volt ma, de boldog vagyok, hogy ennek a különösen rossz napnak végre vége.

1939. FEBRUÁR 14.

Ma szülői értekezlet. Nem túl jól sült el, a tegnapi események utórezgései miatt. Brühla közölte, hogy az esszém rémes volt, így hát bőven van most mi miatt aggódnom.

1939. FEBRUÁR 15.

Ma semmi különös nem történt. Przemyśl lakosai felkészültek egy esetleges gáztámadásra, én meg felkészülök az ideg-összeroppanásra. És mindez a miatt a hétfő miatt! Kémián kihívtak a táblához. Készültem! A fenébe is, Dziedzic csak ki akart szúrni velem.

1939. FEBRUÁR 26.{9}

Az elmúlt pár napban nagyon sok dolgom volt. Arianka itt van nálunk. Holnap buli lesz, és nekem még meg kell írnom a fogalmazásomat.

1939. MÁRCIUS 28.{10}

Nagyon szomorú vagyok, rettenetesen szomorú… Mást sem akarnék, mint sírni, zokogni, és hangosan sikítozni. Nem tudom, le tudom-e írni egyáltalán az érzéseimet! Nem… Képtelenség. Mama most utazott el, és ki tudja, mikor találkozunk újra. Pár nappal ezelőtt összevesztem Norával, ezért most Irkával kell töltenem az időmet, ami szintén nem segít.

És akkor még nem is említettem az emlékeket… Mindig a fejemben járnak, és bár legszívesebben sírnék, és megszakad tőlük a szívem is, akkor is ezek a legédesebbek számomra. Emlékek az életem legjobb részéből. Már itt a tavasz! A tavasz mindig olyan szép volt ott. Csivitelő madarak, virágzó növények; tágas kék égbolt, szeretet és boldogság! Az ottani emberek most az ünnepekkel volnának elfoglalva. Minden annyira más volt, mint itt. Nyugodt, békés és barátságos; nagyon szerettem ott lakni.

A széderestén vártuk Élijáhu prófétát. Lehet, hogy voltak idők, amikor a szent öregember azért jött, hogy csupa boldog gyereket lásson. De ha csak szegényeket látogatna meg, ha sohasem állna meg szélesre tárt ajtókban, ha sohasem hagyná, hogy lássam, most akkor is el kellene jönnie, amikor semmim sincs. Semmi, csak az emlékeim. Nagyapa nem jól van. Mama nagyon aggódik miattam. Istenem! Nagyon boldogtalan vagyok. Néha szándékosan nem eszem…

Ott vár rám mindenhol,

Rám tör majd, jól tudom

Csontos ujjakkal csalogat

Hogy tegyem azt, amit ő akar

Acsargó suttogás utasít

Minden szava megtaszít

Fennen, dölyfös hangon hív

A szava talán túlra híd

Keszeg intő kezével

Csak les rám ugrásra készen…

1939. ÁPRILIS 2.{11}

A csendes vallásos visszavonultságnak vége. Nem éreztem jól magamat ezekben a napokban. Még mindig mérges vagyok Norára. Irka meg nem akart békén hagyni, ezért eltöltöttem vele egy kis időt. A vége felé már jó könyvem sem volt, hogy legalább olvashattam volna. Jön a vakáció. Franciául tanulok, és ha nem volna háború, lehet, hogy most elutaznék Franciaországba. Korábban ez volt a terv, de aztán Hitler elfoglalta Ausztriát, a Szudéta-vidéket, Csehszlovákiát, Klaipėdát{12}, és még ki tudja, mi mindent fog ezután. Hitler még az én életemet is megváltoztatta. Akarok írni egy verset Ariankának. Nagyon örülnék, ha jól sikerülne.

A tyúkocska rosszul lett

A doktor bácsihoz bement.

Megmondta neki kereken:

Segítsen, félsz ül a lelkemen.

Dühös vagyok, valami viszket,

Valami itt zsibong, valami ott reszket

(Rémes az érzés, sosem ereszthet).

Nem csipegetem a magot

Éhem elszáll, gyomrom forog

Az ágyamban meg én forgok

Álmatlanul reggelig

A napom bágyadtan telik.

Migrénem van, rosszul vagyok

Sápadt arcom mint sápadt hold

Férjem rikkant hajnalban,

Elkékülök, zöldülök,

Idegrohamot kapok.

És hadd tegyek hozzá plusz még mást

Az aggódást és izzadást.

Uramég, ennyi rémes kór

Csóvál fejet a doktor úr.

És napok, míg csak töri fejét

Forgatja tudós könyveit

De végül nem más a verdikt:

Óladba vissza, kicsi tik

Eljött számodra a vég most itt.

Vég? Meghalni! Ó, dehogy!

Ez valami tévedés! Ne legyen, doktor, kegyetlen,

Nincs bajom nekem egyetlenegy sem.

1939. ÁPRILIS 7.

Igen… Ó, igen… Egy madár

Dalát mióta vártam már

Egyforma órák, mind elszáll

Hiszen az idő csak körbejár

Ugyanolyan szomorú most is… könnyek között… a szívem nehéz. Nincs új kabátom, ez meg, amit hordok, már annyira elnyűtt és öreg. Nincs új cipőm, ahogy a barátnőimnek sem. És bár azzal vigasztalom magamat, hogy vannak szép gondolataim meg remek terveim a jövőre nézve, mégis szomorú vagyok. Egész Przemyśl ki van díszítve, mindenki messziről ragyogva lépked új, különleges cipőjében (az ember rögtön meg tudja állapítani, ha ránéz a cipő talpára, és odafigyel a hangokra, amelyek időről időre azt nyöszörgik, hogy „Óóó, vízhólyag!”). Mindenki ünnepélyes arccal jár-kel, ahogy ünnepek idején illik. De valamiért, nem tudom miért, nekem erről a különleges hangulatról a légitámadás-gyakorlat ugrott be.

– Sztajner úr, ez aztán a kutyakomédia!

– Hihetetlen! Igaza van! Engem megtettek valami parancsnoknak, édes uram. De csak futkározok körbe-körbe egész nap, mint a fejetlen csirke, édes uram. Még csak azt sem tudom, mi micsoda.

– Úgy van, úgy van. Vénségére „komédiást” csinálnak az emberből. Mert mi más ez?

Az egész városban efféle beszélgetéseket hallani.

– Drága barátom, hadd mondjam meg, ennek az egésznek kissé háborúszaga kezd lenni.

– Hát, igen. Jön a világvége… Hallottam, hogy valahol már bombáztak. De mások szerint úgysem lesz háború, barátom, csak kóstolgatják egymást. Azok, akik alul vannak, rángatják azoknak a nadrágszárát, akik felül.

– Azt mondja, nem lesz háború? Szerintem meg lesz. Maga, barátom, talán nem tudja, de a háború előtt mindig megjelennek a falragaszok. Jönnek-mennek, és hirtelen, uram, már nyakunkon is a háború.

C.: Sziréna? Riadó! Lekapcsolni a villanyokat! Behúzni az összes függönyt! Kazio, kézbe egy serpenyőt, és üsd, de gyorsan! – kiáltja a parancsnok.

N.: Miről beszél, kedves szomszéd? Éppenséggel azt mondták, hogy riadó esetén a korlátot kell ütni – szól közbe a szomszéd.

2. szomszéd: Mi a fene? Maga megőrült? Riadó esetén semmit sem szabad csinálni, csak állni szépen nyugodtan a kapunál.

C.: Szerintem itt én vagyok a parancsnok, és én tudom, mi a feladat! Tessék, és mindenhol szóljanak a gongok, Kazio! Serpenyőt, korlátot, üsd mindkettőt.

N.: Uram, és hol a karszalag?

C.: Tessék? Nem maga mondja meg, mit tegyek. Ha tovább ellenkezik, azonnal beadom a lemondásomat az épület elöljárójának. Magának meg természetesen büntetést kell fizetnie.

Szomszédasszony: Csendben maradnának? Most fektettem le a gyerekeket, maguk meg itt zajonganak. Mi folyik itt? Rendnek kéne lennie. Hadd éljék a rendes emberek az életüket. Maga a parancsnok, és ahelyett, hogy biztosítaná, hogy rend és csend legyen, itt ricsajozik nekem, a gyerekek nem tudnak elaludni, és a rendes embereket is kiveri az ágyból!

C.: De drága asszonyom, riadó volt…

3. szomszédasszony: Miféle riadó, miféle riadó? Pietroszkowa asszony, maga hallott bármit? Csak most sikerült ágyba dugnom a gyerekeket. Henio beteg, és az orvos ágynyugalmat rendelt neki. Most meg itt ez a nagy lárma az épületben az éjszaka kellős közepén. Hallatlan! Hallott már valaki effélét?

Pietroszkowa: Igaza van, kedves, rettenetes ez a zűrzavar.

2. szomszéd: Nem megmondtam, hogy itt kell állnunk csendben, és várnunk, míg…

Zosia: A mamámnak migrénje van. Azt üzeni, hogy azonnal hallgassanak el, vagy hívja a rendőrséget.

C.: Itt én vagyok parancsnok, a felelősség az én vállamat nyomja, így hát azt teszem, ami szerintem helyes, és nem foglalkozom senkinek a gyengélkedésével. Kazio, üss még egyet!

Constable: Mi folyik itt? Mindenki menjen vissza a lakásába. A riadónak régen vége. Ez az óriási kiabálás! Ricsaj! Feljegyzést fogok készíteni. A Nieszczęśliwska 13-as szám minden lakója büntetést fog fizetni a zajkeltés miatt.

P.: Szép kis parancsnok!

1939. MÁJUS 4.

Jó ideje nem meséltem semmit. Hogy miért? Tudom én, miért? Tanulok franciául, és járok a Jerschinához.{13} Írtam egy fogalmazást a római festészetről, és most tervezem, illetve már el is kezdtem a német dolgozatomat. Tegnap, május 3-án részt vettem egy felvonuláson, emiatt vagyok ilyen rosszul ma. Esett, csuromvizesre áztam. Sok minden megváltozott, amióta legutóbb beszélgettünk. Mama és Arianka elutazott Łódźba. Rosszban vagyunk Brühlával. Nem vizsgáztatott le görögből, és azt mondta az igazgatónak, hogy mást se csinálok, mint naphosszat Norával lófrálok. Ezt Irkától hallottam, bár Irka imád pletykát terjeszteni. Volt egy iskolai táncest, de nem vettem részt rajta. Luna ellenben bevetett apait-anyait. Valami rejtélyes okból az a kis hülye a riválisomnak gondolja magát! Az én riválisomnak! Ennél kevésbé nem is érdekelhetne az előadása. Nem, egyáltalán nem érdekel, tényleg, csak véletlenül tudok róla. Azt sem mondhatnám, hogy én hencegtem volna. De az az érzésem, hogy Lunából egyszer kabarészínésznő lesz (olyan a haja és a mozgása), miközben nekem másféle terveim vannak (azt hiszem), így hát nem fogunk egymás útjába állni, így hát csak egy hülye mondaná, hogy riválisok lehetnénk. Ma háborút indítottam – belső háborút. Tegnap megmondtam neki is, és nem tágítok. Nem engedett be a sorba, a helyemre. Végül megérkezett a parancsnok, és azt mondta, hogy cseréljünk helyet, mármint Lunával én. Erre azt mondja: „Tudtam, hogy neked van igazad, csak épp dacolni akartam veled!” Dacolni velem! Hahaha, jó vicc. Ő, aki teljesen tőlem függ latinból, meg úgy általában. Így hát megmondtam neki: „Ha te velem akartál dacolni, hát én sem fogom elfelejteni, hogy szembeszálljak veled.” És ebben el fogok menni a végsőkig, mert így akarom.

1939. MÁJUS 7.

Május. Furcsa május ez. Nagyon szomorú… Brrr… Már megint esik. Rossz belegondolni, hogy már május van, és én még mindig nem láttam virágban álló fákat, nem éreztem az ébredő mezők illatát, az én mezőimét… Esik az eső. Jó, hogy esik. Az utóbbi időben megszerettem az esőt, mert erről eszembe jut, hogy ott is volt ilyen, amikor esett. Tegnap voltam egy összejövetelen, beszélgettünk Norával erről-arról, például hogy az embereknek milyen más céljaik tudnak lenni az életben, meg a tanulás előnyeiről. Nagyon szeretek úgy beszélgetni, amikor tudom, hogy a beszélgetőtársam pontosan érti, miről beszélek…

A hold csendesen kiúszik az égre

Csillogó lámpás álmodozóknak

Odalent az utca sivító zűrzavar

Lázas pörgésbe olvad

Harsány kopp-kopp-kopp, emberi léptek

Visszhang csupán a macskaköveken

Ahogyan nyögnek a szürke kerekek

Sohasem vétik el az ütemet

Taxik rohannak, mindig előre

Piros villamos suhan simán

Acélútján

Néha, itt-ott megtorpanva

Gyomrába fogadja

Az újabb embertömeget

És panasz nélkül indul tovább

Mintha a fentről zúduló

Tüzes forróság hajtaná

Az ezüstkorong tovamoccan odafent

De egy szempár sem figyeli röptét

Az utcák magukban dünnyögnek idelent

Harsogó fények gyöngysora

A távoli horizont

Itt-ott fodrozva tükrözik a képét

Őrt álló kirakatok, plakátok

Villanylámpák szöknek magasba

Az ezüsttányér fent megremeg

Csak magának lüktet az égen

A világ világossága takarja

Renia

Ha kinézek apró ablakdobozomon túl, mindig ugyanaz

Mind a tetők, mind a papírboltok

Mind a falhoz bújó ereszek,

Talán az arcok változnak, de lehet, hogy nem

Az utca is ugyanaz, esőtől síkos és fényes

Talán még a túlsó házból az emberek is?

Okulárés ügyvéd, meg a lánya,

Felettük a patikus, házmester a kvártélyán,

Két szolga, meg az ősz hölgy a harmadikról

Baba, majom, játékszerek, bohóc meg egy lány

Mindig ugyanúgy nyílnak a spaletták

Az utcát tekintetek pásztázzák

És mindig ugyanúgy

A házak visszabámulnak, velük a sok üvegablak

Talán a gyaloglók is csak egy forgószínpad.

1939. JÚNIUS 18.{14}

Ma van a születésnapom. Nem akarok semmiről beszélni, ami elszomorítana, arról sem, hogy nem lehetek ott… Csitt! Ehelyett végiggondolom, milyen hasznos dolgokat tettem eddigi életemben.

Hang: Semmit.

Én: Jó jegyeket kaptam az iskolában.

Hang: Nem is érdemelted meg. Mást nem tudsz mondani?

Én: Nem, semmit. Tényleg nagyon szeretnék elutazni Franciaországba.

Hang: Szeretnél híres lenni?

Én: Igen, szeretnék, de nem leszek. Így hát inkább boldog szeretnék lenni, nagyon-nagyon boldog.

Holnap vége az iskolaévnek, de nem érdekel. Semmi sem… Semmi… Semmi.

Újra nagyon megkedveltem Jerschinát, de Brühlát kevésbé szeretem. Norának nem beszéltem erről, nem akarom, hogy aggódjon miatta. Holnap mesélek majd neked a kirándulásunkról.

Ha az embernek szárnya volna

Ha mindenben lakhatna lélek

A világ sarkaiból is kifordulna

Napsugárkonfettit szórna vállunkra

Az emberek magukon kívül ropnák a táncot

Kiáltoznának, hogy még! Lépjünk meg innen!

Öltözzünk inkább iramlásba, szélbe

A világ sötét, fojtó, ha hagyjuk, agyonnyom

Hadd szálljunk az elsöprő magasba fel

Hadd legyen részünk a nagyszerű, ragyogó

Hadd lépjünk be egy szabad birodalomba

Adjuk át magunkat az óriás karnak

Támogassa őt a mi ezernyi karunk

Ezernyi kéz, és termetes, erős szárnyaink

Bukfencezzünk végig az idő gyöngysorán

Csak míg az éj sötétje újra leszáll

S az alvilági kapuhoz jutunk

A repülés lelassul, beáll a köd, a szürke

És fáradtan, mi mind, kimerülten

Szükségképp lehullunk

1939. AUGUSZTUS 15.{15}

Jó ideje nem beszéltünk. Már régen vége a tanévnek, a nyári vakáció is majdnem eltelt, én meg hallgattam. Elutaztam a nagynénémhez vidékre, voltam Varsóban, találkoztam Mamával, és most visszatértem. De te minderről semmit sem tudtál. Itt hevertél, elhagyatott magányban, az eddigi gondolataimmal, és még azt sem tudtad, hogy titkos mozgósítás kezdődött, meg azt sem, hogy az oroszok aláírtak a németekkel egy megállapodást. Azt sem, hogy mindenki élelmiszert raktároz, mindenki teljes készültségben várja, hogy mikor… tör ki a háború. Amikor elköszöntem a Mamától, nagyon erősen magamhoz öleltem. Mindent bele akartam sűríteni ebbe a csendes ölelésbe. El akartam hozni magammal a lelkét, és az enyémet otthagyni vele, mert… mikor?

Mama ölelése

Az egyetlen, a végső

Itt van velem minden napomon

Könnyeken, balszerencsén át magammal hurcolom

Minden nehéz időn át

Cikkan majd egy fénysugár,

És elmúlnak mind e rossz napok

Ma képtelen vagyok logikusan gondolkozni. Talán ezt hívják úgy, hogy „spleen”. Valami sebesen átrepül felettem, aztán ködbe merülve eltűnik. Cikcakkban, körökben, csíkokban fodrozódó köd… rózsaszínű, zöldes köd. Nem, már egyáltalán nem vagyok kíváncsi semmire. Egyetlen gondolat forog a fejemben, egyetlen, mindig ugyanaz. Mama… a háború… barna cipő… háború… Mama.

1939. SZEPTEMBER 6.

Csütörtökön kitört a háború! Augusztus 30-án vagy 31-én Lengyelország hadba vonult Németország ellen. Utána Anglia és Franciaország is hadat üzent Hitlernek, és három oldalról körbevették. De ő sem ült tétlenül. Przemyśl fölött folyamatosan ellenséges repülőgépek szálldosnak, és időről időre felharsannak a légiriadót jelző szirénák. De hála istennek eddig nem dobtak bombát a városra. Más városokat, Krakkót, Lwówot, Częstochowát és Varsót részben lerombolták.

De mindnyájan harcolunk, harcban állunk, mind, a lányoktól a katonákig. Részt vettem egy női kiképzésen – hogyan kell árkot ásni légiriadó idején, meg gázmaszkot varrni. Küldöncként szolgálok. Váltásokban viszünk teát a katonáknak. Körbejárok, és élelmiszert gyűjtök a katonák számára. Egyszóval együtt harcolok a lengyel nép többi tagjával. Harcolok, és győzni fogok!

1939. SZEPTEMBER 10.

Istenem! Drága Istenem! Három napja úton vagyunk. Przemyślt megtámadták. Menekülnünk kell. Hárman menekültünk el: Arianka, Nagyapa és én. Éjnek évadján hagytuk magunk mögött a lángoló, részben lerombolt várost, gyalog, a táskáinkat cipelve. Nagymama otthon maradt. Istenem, kérlek vigyázz rá. Útközben hallottuk, ahogy Przemyślt bombázzák.

Elhagytuk a várost

Menekültek lettünk

Szórványos menetben, sivár éjjelen

Romlás dörejével

Intett búcsút a hely

Fejünk fölött éjsötét

Kérjük Isten kegyelmét

Oázisunk Mamánk távoli karja

Iránytűnk mágnesét az mozgatja

Hadd adjon nekünk nyugalmat

Segítsen végighaladnunk

A próbákat megállnunk

Hajnali nap csillan felettünk

De mi számkivetettek

Hontalanok lettünk

1939. SZEPTEMBER 18.

Már majdnem egy hete Lwówban veszteglünk, és nem tudunk tovább indulni Zaleszczyki felé. A várost körülvették. Már alig van ételünk. Van, hogy hajnalban felkelek, és beállok a hosszú sorba kenyérért. Ettől eltekintve az egész napot a bunkerben töltjük, ami egy pince, és hallgatjuk a golyók süvítését, meg azt, ahogy a bombák robbannak felettünk. Istenem, vigyázz ránk! Nagyon sok bérházat lebombáztak, és három nappal később élő embereket ástak ki a törmelék alól. Vannak, akik a bunkerekben alszanak; de azoknak is többször fel kell kelniük éjszakánként, és leszaladni a pincéjükbe, akik elég bátrak hozzá, hogy az otthonukban térjenek nyugovóra. Ez az élet szörnyű. Sárgák vagyunk, sápadtak, mert folyton a pincében rostokolunk. Nincs vizünk, sem kényelmes ágyunk, rosszul alszunk.

De a szörnyű gondolatok még ennél is rosszabbak, feketék, mint az éjszaka, olyanok, mint egy csapat keselyű. Nagymama Przemyślben maradt, Apa Zaleszczykiben, Mama meg, az én drága anyukám, Varsóban van. Varsót körbezárták, de bátran védelmezzük, újra és újra sikerül ellenállni a támadásnak. Mi, lengyelek úgy harcolunk, mint a lovagok a nyílt harctéren, ahol az ellenség és az Isten lát minket. Nem úgy, mint a németek, akik civilek otthonait rombolják le, templomokat változtatnak egy rakás hamuvá, akik a kisgyerekeknek mérgezett cukrot adnak (kolerával és tífusszal fertőzött cukrot), és mustárgázzal töltött lufikat osztogatnak. Megvédjük magunkat, és győzni fogunk, ahogy Varsó is, ugyanúgy a többi város is, mint Lwów és Przemyśl.

Mama Varsóban van. Őt szeretem a legjobban a világon, ő az én drága lelkem, a szívemnek legkedvesebb ember a világon. Tudom, ha olyan gyerekeket lát, akik az anyjukra csimpaszkodnak a bunkerben, ugyanúgy érez, ahogy mi, amikor ilyet látunk. Istenem! Te, leghatalmasabb, egyetlen. Istenem, kérlek, vigyázz a Mamámra, és adj neki hitet, hogy tudja, élünk! Könyörületes Isten, vess véget a háborúnak, és tedd meg, hogy az emberek újra jól érezzék magukat és boldogok legyenek! Ámen.

1939. SZEPTEMBER 22.

Drága Naplóm! Nagyon furcsa napom volt ma. Lwów megadta magát. Nem Németországnak, hanem Oroszországnak.
A lengyel katonáktól elvették a fegyvert az utcákon. Néhányan könnyekkel a szemükben a földre dobták a szuronyaikat és figyelték, ahogy az oroszok tönkreteszik a puskákat. A civilekhez kerültek a lovak, nyergek, takarók. Rettenetesen fáj, nagyon, nagyon szomorú vagyok… Csak egy kis csapat harcol még.
A rendelet ellenére Lwów igazi védői még mindig folytatják hősi harcukat, hogy ha kell, meghaljanak a szülőföldjükért.

A város meghajolt az ellenség előtt,

De határai mentén

Maroknyi hős nem adja fel

Nem parancsra teszik, hanem szívük szavára

Maroknyi ember, mind a bátrak bátra

Nem hajtanak térdet, felvetik az égnek arcukat

Így vívják Lwów védői bátor harcukat

1939. SZEPTEMBER 28.

Az oroszok bevonultak a városba.{16} Még mindig élelmiszerhiány van, nincs ruhánk, cipőnk, semmink. Hosszú sorok kígyóznak a boltok előtt. Az oroszok különösen lelkesen vásárolnak be mindenből. Hadjáratokat szerveztek, hogy karórákat, textileket és cipőt stb. szerezzenek.

Ez a Vörös Hadsereg furcsa. Semmiféle privát véleményt nem lehet kialakítani a tisztekről. Mind ugyanolyan szürkésbarna uniformist viselnek. Mind olyan nyelvet beszélnek, amit nem értek. Továrisnak{17} szólítják egymást. Bár némelyik tiszt arca intelligensnek tűnik. Lengyelországot teljesen elárasztották a német és orosz hadak. Az egyetlen sziget, ahol még harcolnak, Varsó. A kormányzat elhagyta az országot. És a hit is jórészt.

Hol lehet Mama? Vajon mi minden történt vele? Istenem! Meghallgattad az imámat, és már nincs háború (legalábbis nem látszik). Kérlek, hallgasd meg az imám első felét is, és mentsd meg Mamát a gonosztól. Bárhol van, bármi történik vele, kérlek, tartsd rajta a szemed, meg rajtunk is, és kérlek, segíts meg minket szükségünkben! Ámen.

1939. OKTÓBER 27.

Egy ideje már itt vagyok újra Przemyślben. Iskolába járok. Az élet visszatért a megszokott kerékvágásba, de közben nagyon is megváltozott, sokkal szomorúbb lett. Mamáról semmi hír. Nem hallottunk róla semmit. Rettenetes álmom volt, halottnak láttam benne. De tudom, hogy ez lehetetlen. Mindig sírok, rosszabbnál rosszabb gondolatok kínoznak. Bárcsak tudnám, hogy két hónapon belül biztosan találkozhatom Mamával, vagy akár egy éven belül. De ezt lehetetlen megmondani. Legszívesebben meghalnék. Istenem, kérlek, adj nekem könnyű halált!

1939. OKTÓBER 28.

Az iskolában is furcsa az élet. Tegnap volt egy megbeszélés, előtte való nap – egy felvonulás. A lengyel nők lázadnak, amikor meghallják, hogy valaki Sztálint élteti. Elutasítják a csatlakozást. Titkos üzeneteket váltanak, amiben ilyeneket írnak, „Nincs még veszve Lengyelország”{18}, annak ellenére, hogy őszintén szólva réges-régen elveszett. Most ez itt Nyugat-Ukrajna, „kommunizmus” van, mindenki egyenlő, és ez sokakat bánt. Például nem mondhatják azt, hogy „Te mocskos zsidó”. Bár még mindig mondják, csak titokban.

Az oroszok rém jóképű fiúk (bár nem mind). Az egyikük elhatározta, hogy elvesz feleségül. „Pajgyom barisnya na moju kvateru bugyem zsili” stb. stb. Franciaország és Anglia harcol a németek ellen, és valami talán alakulóban van, de mit érdekel az engem? Én csak annyit akarok, hogy a Mamám jöjjön el, és éljen újra itt velünk. Akkor képes leszek elviselni az összes megpróbáltatást és gyötrelmet.

Egy „nénikénk” meghalt, ezüsthajú, vékony, ráncos öreg hölgy volt:

Oly csendesen élt…

Mint a könnyű árnyék

Borús őszön elsétált a messzeségbe

Ősz hajjal, görnyedten, inkább csak baktatva

Okuláréjáért tétován matatva

Meghalt… (ahogy mindünk osztályrésze)

Naptárunkról ma is friss lapot tépünk le

Alatta új nap áll a vártán

Életünk is ugyanaz

Az élet, amit egykor ő is szeretett

Az ősz hölgy. Ejtsünk még egy könnyet

Érte, aki árny volt már amúgy is tán

És végleg elillant egy borús reggelen

1939. NOVEMBER 1.

Nagyon mérges vagyok ma. Mérges, ahogy mondani szokás. De az igazság az, hogy szomorú vagyok, nagyon-nagyon szomorú.

Új ifjúsági klub alakult. Sok fiú és lány volt ott, és nagy mulatságnak ígérkezett (néhányak számára). Már nem vagyok odáig Brühláért. Végre bevallottam Norának is, és azt felelte, hogy ő is ugyanígy érez. Most már, a lányok fejlődéslélektani szakaszai szerint, egy fiúval kell „szerelembe esnem”. Jurek tetszik. De ő nem tud róla, és soha nem is tudhatja meg. Te tudod, te meg én, és…

A klubban vidám volt az első nap (úgy értem, jól szórakoztam), de ma úgy éreztem magamat, mint egy vízből kiugrott hal. Az emberek játékosan flörtöltek egymással (mert ez valamiféle játék), de nekem senki sem osztott benne lapot. Még neked is kínos bevallanom. Valami Julek nevű fiúnak (nem Jurek) feltehetően tetszem, de vajon miért? Talán mert olyan sokban különbözöm a többi barátnőmtől. Nem mondom, hogy ez jó lenne – sőt, lehet, hogy éppenséggel rossz –, de tényleg nagyon más vagyok, mint ők. Még csak azt sem tudom, hogyan kell flörtölve nevetgélni. Amikor nevetek, az igazi, harsány hahota. Nem tudom, hogyan kellene „viselkednem”, amikor fiúk is vannak a társaságban. Ezért hiányoznak annyira a régi idők, a rózsaszín… a kék… gondtalannak lenni… Amikor Mama még velem volt, megvolt a saját otthonunk, béke volt a világban, amikor minden kék volt, ragyogó, derűs; amikor még a szívemben is ilyen volt az időjárás.

Vidám mezők között laktam

Napfény festette földeken

Mosolyom aranycsillagokra villant

Az új nap rózsaszínben érkezett

Az életemet is rózsaszínnek láttam

Fénysugárral teli napok sorának

Nem pislogtam, cselből, vége ne legyen

Örömmel voltam boldog visszhang

Örömmel voltam ezüst kegyelem

Felragyogtam a holdra, égboltra

Boldogabb tán nem is lehettem volna

Nem sejtettem, hogy szívem így tud sírni

Honnan tudtam volna, hogy lelkem is könnyezhet

Nem tudtam, hogy az élet másféle lehet

Mára a bánat ezüstkelyhe lettem

Bár ifjú vagyok még és egészséges

Múltamra ha nézek, nem tehetek mást,

Csak sírok. Vége… De kár… Megijedtem…

1939. NOVEMBER 6.{19}

Beteg vagyok. Nagyon fáj a torkom. De már könnyebben lélegzem. Tudom, hogy Mama él, és Varsóban van. Bármelyik nap eljöhet meglátogatni. És én már alig várom, tényleg alig várom… Ticio{20} küldött egy levelezőlapot; mindenük megvan Horodenkában.{21} Papa földművesmunkát fog szerezni ott. Talán majd nekünk is tud hozni élelmiszert.

Háromnapos ünnep van. A forradalom évfordulója. Az iskolákban reggeli gyűlések lesznek, és felvonulnak a fiatalok. Milyen kár, hogy nem tudok részt venni. A betegség miatt…

1939. DECEMBER 9.

Közelednek az ünnepek. Papa egy cukorfinomítóban kapott munkát. Lehet, hogy utánamegyek. Mama Varsóban van, és nem tervezi, hogy ideutazik.

Lehet, hogy ösztöndíjat kapok… Reménykedjünk…

Nagyon tetszik, csodálatos fiú, pont amilyenről álmodoztam, igazán tetszik – de nem tudom, ez valóban szerelem-e. Nem ismer engem, és én is csak annyit tudok, hogy határőr. Meg még egy dolgot, ami annyira a „tizenévesekre” vall – azt, hogy nagyon szeretném megcsókolni a száját, a szemét, a halántékát, pontosan úgy, ahogy a szerelmes regényekben lehet olvasni.

Irka szenvedélyes. Marysiáékhoz szokott járni; van náluk egy csomó ágy, ágyneművel, és minden pár külön szobát kap… hát, ezen elgondolkodik az ember. Belka mondott egy titokzatos mondatot, munka közben (Belka nagyon sokat tud): „Egyébként nézd csak meg Irkát, ahogy ide-oda veti a lábát járás közben…” Huh! Ez annyira gusztustalan. Hogy őszinte legyek, én nem vagyok szenvedélyes. Azt szeretném, ha volna egy jóképű férjem, pont, mint Ő… Crimeában szeretnék élni, egy szép villában, és egy aranyhajú kisfiút dajkálnék, boldog lennék és mindent szeretnék…

El kell készítenem egy német vers fordítását. Istenem, annyira fáraszt az iskola!

Mindig munkában milliónyi kéz

Ezer évszázada, sok évtizede

És minden kezet, ami kinyúlt egy baltáért

Pont mint Atlaszt, az ég is segítette.

Kattog és forog, üvölt és dübörög

Ez az országunk acél hívószava

Csikorog, remeg, puffan és kongat

Ez a munka halhatatlan dala.

Motorok, hengerek mozognak be és ki

Minden csavar a helyén marad

Az üllőt büszke kalapács üti

Ettől forr a világ, ettől megy, világít.

Keblek ezreiben gyúl a láng

Az agy forr, sose fárad

Rakjuk meg, a tűz el ne lobbanjon

Fénye ragyogjon messze a világon.

1939. DECEMBER 10.

Munkára! Ez az újságunk címe. „A munka hatalom!”, „Munkával előre!” és egy rakás további szlogent hallottam már. Eltöltöttem egy kis időt azzal, hogy eltöprengjek rajta, mi is a munka. Erről mindig különféle képek rajzanak az agyamba. A szürkébe öltözött hadimunkások, a munkások, meg látom a tanulókat is, a fejük lehajtva, pilótákat a nagy hangon zúgó repülőkben, és matrózokat a tengeren. Mind tagjai az erős munkáshadnak; a munka még a tengeren is folyik, ahogy a szárazföldön és a levegőben is. És ez igaz is, de valójában mi a munka?

Körül minden zümmög és dübörög

Folyik a munka, a dolgos kéz nem lankad

Lármázik, kattog és vibrál minden műszak

Brigádokba!, hadra, munkások, mérnökök,

Mindenki ténykedjen vízen és földön

Bányákban, a föld alatt, és az égen odafent

Ragadjon mindenki baltát, spaklit, reszelőt,

Ej, be ne dobjátok a törülközőt

Hódítsuk meg munkánkkal a világot, a végtelent

Építsünk újabbat, jobbat, mint a régi volt

1939. DECEMBER 15.

A rádióban sohasem szerepelt a hír a przemyśli középiskolában történt robbanásról, és a lapok sem írtak róla, a rikkancsok sem kiabálták az utcán, hogy „A Konopnickát felrobbantotta a gőz!”. Senki sem tudott róla, de „valami” akkor is történt. Ez a „valami” egy kémia- vagy fizikaórán esett meg. Persze még a háború előtt. Íme, a történet: fizikaórán vendégünk volt, úgy reszkettünk, mint a kocsonya, minden sürgősségi óvintézkedést begyakoroltunk, például a