Ezt a könyvet a fáknak ajánljuk.

Igen, tényleg. Köszönjük az oxigént, drága barátaink. És bocsánatot kérünk, amiért kivágtunk benneteket,
hogy könyvek lehessetek. De valljuk be, így is gyönyörűek vagytok, még ha csak halott héjak is, miközben a csontvázzá száradt testeteken olvasva képzeletbeli szerelmekről és tündérmesékről ábrándozunk. Tartozunk nektek. A következő kilégzéssel küldünk némi szén-dioxidot az utódaitoknak.

Orion

Első fejezet

Tizenkét halott. Nyolc a Csillagfény Akadémiáról, négy tőlünk. Mindegyik diák. Tiszta sár és vér voltam, füstszag lengett körbe.

Rengeteg sebesült volt mindenfelé, meggyógyítottam, akit csak tudtam, többeket az Uránusz Gyengélkedőbe vittem. Dariusnak mondtam, kísérje vissza a Vega ikreket az Ignis Házba, és helyezze őket biztonságba. És amikor mindenki visszatért a szobájába, nehéz szívvel én is az enyém felé indultam.

Hogyan történhetett meg mindez? Hogyan jutottak be? Miért nem voltunk felkészülve a támadásra?

A Föld terület felé vettem az irányt. Átvágtam a dermedt csendbe borult Jajongó erdőn; még a levelek sem rezzentek meg az ágakon. Egykettőre a tanári kar számára fenntartott Aszteroidaváros magas kapuja előtt találtam magam.

Az udvaron fény derengett, mintegy kettéhasítva a rám nehezedő sűrű homályt, aztán megpillantottam Washert, amint nedves hajjal és már tiszta ruhában üldögél a medence partján egy székben, üveggel a kezében. Nem láttam, mi van benne, ám amikor közelebb értem, megcsapta az orrom a vodkaszag. Nem voltam válogatós kedvemben, így amikor Washer megkínált, fogtam az üveget, és nagyot húztam belőle, majd fintorogva adtam vissza neki.

Washer tetőtől talpig végigmért, szeméből rémület sugárzott.

– Kártyát vetettem. Nova nem hitt nekem.

Bólintottam, és már elindultam volna, ám ő megragadta a csuklómat. Azonnal megéreztem szirénerejét, amint finoman nekem nyomódott.

– Hadd csináljam – mondta. – Az a legkevesebb, hogy megszabadítalak valamelyest a szorongástól. Többet kellett volna tennem azért, hogy Nova meghallgasson, de még én is kételkedni kezdtem abban, amit a lapok mutattak. Korábban többször is hibáztam…

Csábítónak tűnt az ajánlata, mégis elhúztam a kezemet.

– Csak véletlenül vetettem kártyát – folytatta Washer. – Tarot-órára készültem… Te is tudod, mennyire utálom a pitballt.

Látszott Washeren, kétségbeesetten akarja, hogy én is mondjak valamit.

– A nimfák spontán cselekednek, hogy megkerüljék a jóslatokat. Ne vádold magad, Brian!

Bólintott, ádámcsutkája felemelkedett, majd lesüllyedt.

– Hányan vesztek oda?

– Tizenketten. Négyen tőlünk. Két másodéves és két elsős.

– Csoda, hogy nem többen – motyogta Washer, aztán megint húzott egy nagyot az üvegből.

– A Vega ikreknek köszönhetjük.

Lassan bólintott, aztán rám szegezte a tekintetét, majd a medencét nézte.

– Feltételezem, most már van valami elméleted, melyik rendbe tartoznak.

Nem szóltam rá semmit. Főleg azért nem, mert nem volt elméletem. És még azért sem, mert továbbra is magamon éreztem a halál szagát; szükségem volt arra, hogy elrendezzem ezt magamban.

– Elaine éjfélre gyűlést hirdetett – morogtam, aztán elindultam hazafelé.

Nem csapoltam meg Darcy erejét, így alig pislákolt bennem energia. Ugyan vonzó volt Washer ajánlata, nagyon lemerültem. És jelenleg semmiképp nem akartam teljesen üres lenni. Mert hátha még nincs vége ennek az egésznek. Talán mégis meg kellett volna csapolnom Darcyt. De az elég szemét húzás lett volna tőlem mindannak fényében, amit tett.

Beleégett a retinámba a kép, amint a kormos arcú, elkerekedett szemű Kéket otthagyom Dariusszal. Igazi harcosként küzdött mellettem. És megmentette az átkozott életemet.

Most pedig olyan elveszettnek éreztem magam nélküle, hogy legszívesebben kitéptem volna a szívemet a mellkasomból, hogy legalább az a részem ott lehessen mellette.

Változtat ez bármin?

Nem. Nem változtathat meg semmit. Nem hagyhatom. Megfogadtam, hogy távol tartom magam tőle, de a ténytől, hogy csak egy hajszál választott el a haláltól, valami vékony hang szólalt meg a fejemben, és azt suttogta: Miért ne? Hiszen az is lehet, holnap már halottak leszünk.

Kinyitottam a bejárati ajtót, és beléptem abba házikóféleségbe, amit az otthonomnak neveztem. Kulcsra zártam az ajtaját, majd a szokásos védőpajzzsal láttam el, mielőtt felkapcsoltam a világítást. A lámpafényben feltárult az egyterű, szürke és fehér színben pompázó konyha-ebédlő. Közel négy éve az otthonom már, és az egyetlen hely, ahol levethettem magamról a professzorálarcot.

Levettem és a szemétbe dobtam a mocskos pitballszerelést, aztán a fürdőszoba felé vettem az irányt. Forró vizet engedtem magamra, hogy lemossam a testemről a diákok és a nimfák vérét. Amikor megvoltam vele, inget és sportosan elegáns nadrágot húztam, fogtam egy üveg bourbont, és leültem a kanapéra.

Minden porcikám sajgott, és sokkal többet ittam, mint szabadott volna a gyűlés előtt.

Leragadt a szemem, és hagytam, hogy hatalmába kerítsen az álom.

*

Pittyent az Atlaszom, és valaki dörömbölt az ajtón. Felnyögtem, aztán felültem a kanapén – ekkor láttam meg, hogy felborult az üveg, és kiömlött a bourbon a padlóra. Na jó, csak egyharmada.

Felkaptam az Atlaszt, megnéztem, mennyi az idő. Még csak háromnegyed tizenkettőre járt, szóval mire ez a nagy felhajtás?

– Nyisd ki, Lance! – hallottam meg Francesca eszelős hangját odakintről.

Felmordultam, aztán megnéztem az üzenetet az Atlaszon. Elaine-től jött.

Nagyon nagy szükségem van rád a gyűlésen, Lance.

A nyakamban liheg a TNYI. Meg kell mutatni nekik,
hogy képesek vagyunk profiként kezelni az ügyet.

Ne késs el!

Elaine Nova

– Lance! – dörömbölt még hangosabban Francesca. – Betöröm az ajtót, ha nem nyitod ki öt másodpercen belül.

Megpróbáltam megidézni magamban a gyógyító energiát, hogy azzal kijózanodjak. De a fenébe is, teljesen lemerültem.

Az ajtó felé indultam, és olyan arckifejezést erőltettem magamra, amely leplezni hivatott, hogy mennyit ittam. Kikapcsoltam a védőpajzsot, aztán kinyitottam a zárat, és szélesre tártam az ajtót. Washer házikója pontosan az enyémmel szemben állt, és elvakított a verandáján felkapcsolva hagyott világítás fájdalmasan izzó fénye.

– Jó szarul nézel ki – haladt el mellettem Francesca, én pedig felnyögtem, becsuktam magam mögött az ajtót, és nekitámaszkodtam.

Francesca fekete TNYI-s kezeslábast viselt, mogyoróbarna haját magas lófarokba fogta, arckifejezése rosszalló volt. Gyorsan felmérte a terepet, és amikor meglátta a kiöntött whiskyt, még szemrehányóbban nézett.

– Ne tedd ezt! Legalább most ne.

– Hagyjuk a dumát!

A konyhába mentem, öntöttem magamnak egy pohár vizet, és rögtön felhajtottam. Ezzel valamelyest kijózanodtam, és az érzéseim is kezdtek újra előtörni. Zsibbadtnak lenni sokkal kellemesebb volt.

– Tudnom kell, mi történt. A diákok túlságosan traumatizáltak, Nova igazgatónő pedig nagyon elfoglalt. Mutasd! – indult felém kinyújtott karral.

Elkaptam a csuklóját, és halkan rámordultam.

– Már így is iszonyatosan fáj a fejem, Francesca. Semmi kedvem a küklopszinváziódhoz, hogy elhányjam magam.

Kirántotta kezét a szorításomból, és összevonta a szemöldökét.

– Jól vagy? – kérdezte elhomályosult szemmel.

Kellemetlen érzés kerített hatalmába, hogy így néz rám.

– Tündér vagyok – feleltem, és a tükörhöz mentem, hogy megnézzem magam benne.

– Ez nem válasz – mondta, miközben én a tükörképemet vizslattam. Véreres, karikás szemek. Elég rossz bőrben voltam. Így nem mehetek a Gömbbe, Elaine szíjat hasít a hátamból.

Megpróbáltam lelapítani a hajamat, Francesca pedig odalépett mellém.

– Nem kell úgy tenned, mintha ez nem érintene téged.

– Ezt tanítom a diákoknak is, nemdebár? A tündérek kemények, sosem törnek meg.

Most pedig mindannyian a Gömbbe megyünk, hogy fenntartsuk ezt a látszatot.

Francesca csak állt némán, én pedig nekiszegeztem a kérdést:

– Nem kéne a bűnüggyel foglalkoznod? – Azzal elindultam a hálószoba felé, hogy másik inget vegyek, mert összegyűrődött az, ami rajtam volt.

Francesca utánam jött, de én nem foglalkoztam vele. Levettem az inget, és kerestem egy feketét, amit gyorsan fel is vettem. Amikor megfordultam, ott állt velem szemben, oldalra döntött fejjel.

– Néha aggódok miattad. Barátként mondom ezt. – Aggodalmasan pillantott rám, én pedig nagyot sóhajtottam.

Francesca az egyik csillagködbéli szövetségesem. Ő is az Aer Ház tagja volt, és amióta a TNYI-nél dolgozik, jó néhányszor kisegített.

A nimfahelyzet hónapok óta egyre csak rosszabbodott, ezért Dariusszal közösen kézbe vettük az ügyet, Francesca pedig információval szolgált, ha láttak egyet tíz mérföldes körön belül. Persze nem szabadott volna, de tudta, a TNYI-nek szüksége van minden segítségre, még akkor is, ha nem vallják be. Ő nem árulta el az én titkaimat, ahogy én sem az övét. Megbíztunk egymásban. De még sosem nézett így rám. Mintha teljesen szétestem volna.

– Nem szükséges – mondtam egyszerűen, és a falon lógó órára pillantottam. Már majdnem éjfélre járt. – Mennem kell.

Francesca bólintott, és a füle mögé tűrt egy rakoncátlan hajtincset.

– Megvárlak itt. Töltődj fel, hogy aztán bepillanthassak az emlékeid közé – mondta, és levetette magát az ágyra.

– Nem – förmedtem rá, mire úgy nézett rám, mintha még egy fejem nőtt volna.

– Micsoda? – ráncolta a homlokát.

Magam is meglepődtem a reakciómon. Annyit tudtam viszont, hogy ma éjjel egyedül akarok lenni az ágyamban. Na jó, esetleg Bourbon kisasszony társaságában.

– Nem maradhatsz nálam ma éjjel – mondtam, miközben kimentem a szobából. Úton a bejárati ajtó felé felkaptam az Atlaszomat. Hallottam magam mögött Francesca lépteit, és tudtam, hogy magyarázatot érdemel, miért utasítom el: – Egyedüllétre van szükségem. Vámpírigény.

Ránéztem, ő pedig szúrós tekintettel méregetett, aztán megvonta a vállát.

– Rendben, de tartozol nekem azokkal az emlékekkel – húzódott csábító mosolyra az ajka, aztán kiléptünk az ajtón.

– Biztos vagyok benne, hogy Washer készségesen állna rendelkezésre – mondtam, aztán elhagytuk az Aszteroidavárost, és a Jajongó erdő felé vettük az irányt.

– Pfuj! Még mindig arra kötelezi a diákokat, hogy azokban a falatnyi fürdőruhákban jelenjenek meg az óráján?

– Igen.

– Emlékszem, az enyém mindig becsúszott a fenekembe, ő pedig élvezettel nézte, ahogy igazgattam magamon a fürdőruhát.

– Emlékszem rá. Még valami becenevet is kaptál ezért.

– Nem is igaz! – legyintette meg a kezemet, én pedig megkönnyebbülten kuncogni kezdtem.

Még mindig kába voltam, de nem tudtam, hogy az alkoholtól, vagy azért, mert kimerülőfélben volt az erőm. Francesca homlokráncolva nézett rám, aztán felém tartotta a csuklóját.

– Tessék, harapj bele. De egy szót se senkinek arról, hogy egy TNYI-ügynököt csapoltál meg.

Képtelen voltam ellenállni a kísértésnek, finoman a csuklójába haraptam. Megálltunk az erdőben, Francesca a vállamra tette a másik kezét, miközben én táplálkoztam. Ujjai a nyakamat simogatták, majd a hajamat borzolták, amitől kicsit összeszorult a mellkasom. Megkönnyebbüléssel töltött el, ahogy az erő belém áramlott.

A vérszívás befejeztével múlni kezdett a kábultságom, amint az utolsó fémízű cseppet is lenyeltem.

– Jobb, ha nem kések el ma – mondtam, ő pedig bólintással nyugtázta, hogy megértette, mire céloztam. Az órájára pillantott, aztán az égre emelte a tekintetét.

– A te esetedben öt perc aligha számít késésnek.

Elvigyorodtam, aztán vámpírsebességgel a fák közé vetettem magam.

Amikor a Gömbhöz értem, jeges szél csapott meg. Hátrafordultam, mert úgy éreztem, valaki néz. Vicsorogva, ellenséget keresve jártam körbe a Gömböt körülvevő épületeket. De semmit sem találtam, csak Nova hangját hallottam az épületből. Néhány járőröző TNYI-ügynököt is láttam. Biccentettem nekik, aztán elfordultam.

Némán léptem be a Gömbbe, az ajtótól jobbra húzódtam, és a falnak dőltem. Az épület tele volt diákokkal, mindenki figyelmesen hallgatta a helyiség távoli végében lévő igazgatónőt, aki mögött ott ültek a tanári kar tagjai.

Ösztönösen Dariust kerestem, de előbb pillantottam meg Kéket, mint őt. A testvérével volt, körbevették a FAR tagjai. Meg kellett tudnom, pontosan miféle tüzet idézett meg. Valósággal az őrületbe kergetett. Darcy mellett harcoltam, láttam, mekkora erő lakozik benne. És nagyon aggasztott, hogy nem tudtam, pontosan miféle. Ekkora varázserő veszélyes az örökösökre nézve. Dariusra. És bármiféle vonzalom fűz is Kékhez, nem akadályozhatja meg, hogy Darius az Égi Tanács tagja legyen, az apja meg kikerüljön onnan.

Képes vagyok irányítani ezt az egészet.

Diego Polaris megmozdult Kék mellett, és átkarolta a vállát. Megfeszült az állkapcsom, forró energia kezdte megtölteni a mellkasomat. Valami teljesen irracionális késztetést éreztem, hogy odamenjek, megragadjam Diego nyakát, és úgy vigyem ki a Gömbből.

Térj észhez, Lance! Csak egyszeri alkalom volt. Nem a tiéd, nem kell féltékenynek lenned. Hagyd a francba az egészet!

Megpillantottam Dariust is, aki a többi örökössel a szokásos helyén ült. Seth összepréselte az ajkát, szemlátomást érzelmek vihara dúlt benne. Egyesek a falkájából csendesen szipogtak, amitől összerándult a gyomrom. Ashanti Larue-t siratták. A tanév eleje óta csapattag volt, mert a korábbi légfürkész elvégezte az akadémiát. A vörös szemekből meg tudtam mondani, ki volt annak a másik háromnak a barátja, akik szintén odavesztek.

Düh tolult fel bennem, hogy a nimfák ekkora veszteséget okoztak nekünk. Nemcsak az életüket vették el, hanem a varázserejüket is. Ezért még megfizetnek. Az Égi Tanács kétségkívül olyan válaszcsapást tervez, ami térdre kényszeríti őket.

– Mindnyájunkat lesújtott a bennünket ért csapás – mondta Nova gyászos hangon. Kinézete azonban kifogástalan volt: sötét haját csillogó kontyba fogta, ruhája makulátlan volt. Semmi jele nem látszott, hogy erőteljes mantikórként ő is kivette részét a küzdelemből. Pedig így tett. Ahogyan sokan mások is az összegyűltek közül. De a tündérek már csak ilyenek. Akkor sem torpannak meg, ha nehéz idők járnak rájuk. – A TNYI hazaküldte a holttesteket a gyászoló családoknak. Nagyon fog hiányozni mindannyiunknak Darren Torkin, Lily Jessops, Harriet Kent és Ashanti Larue…

Ekkor a falka hangos üvöltésbe fogott, amibe minden porcikám beleremegett. Caleb átkarolta Sethet, Max pedig szirénképességét felhasználva ragadta meg a kezét és enyhített fájdalmán.

– Ugyan óriási veszteség ez, nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy tündérek vagyunk. Nem hátrálunk meg, ha akadályba ütközünk. Hanem felszegjük a fejünket, és megyünk tovább előre. Holnap is szokás szerint megtartjuk az órákat, az elsősök pedig készülnek a Számvetés napjára, ami a jövő héten esedékes. Megmutatjuk a sötétben bujkáló nimfáknak, hogy bennünket nem lehet megtörni. Egyetlen másodpercre sem.

Néhányan tapsoltak, ám a legtöbben némák maradtak.

Nova kisimított egy láthatatlan ráncot a blézerén, aztán összecsapta a tenyerét.

– Most pedig – szólalt meg éles hangon, mire mindenki felkapta a fejét – a Zodiákus Akadémia hivatalosan is lezárta kapuit. Nem hagyjuk, hogy még több diákunk essen áldozatul a gonosz teremtményeknek, akik ma háborút hirdettek ellenünk. Este kilenctől kijárási tilalom lép életbe, nemcsak hétköznap, hanem hétvégére vonatkozóan is. Aki megszegi, súlyos büntetésre számíthat. Kétszázötven pontot vonunk le a házától, és az illető Orion professzor kezei közé kerül büntetésből. – Ezzel felém intett, mire rengeteg szempár szegeződött rám.

Sötét pillantást vetettem rájuk, hogy elrettentsem a rebelliseket, akik a kijárási tilalom megszegésén gondolkodnak. Darcy is rám nézett, nekem pedig elszorult a torkom. Miért olyan nehéz kitépnem magamból? Egyetlen pillantása is elég volt, hogy kockára akarjak tenni mindent, amiért eddig dolgoztam.

Szóval ne nézz rám így!

– A vérfarkasok éjszakai járőrözésbe fognak – folytatta Nova, mire a nevezettek morgásba fogtak, én pedig Dariust kutattam tekintetemmel, mert rájöttem, mi lehet számunkra a legnagyobb probléma a kijárási tilalommal kapcsolatban.

Egymásba akaszkodott a tekintetünk, mintha ő is ugyanarra gondolt volna, mint én, én pedig hívogató fejmozdulatot tettem. Darius felkelt, és lassan elindult felém, de szerencsére senki sem figyelt rám.

Kisurrantam az ajtón, egy perccel később pedig Darius is csatlakozott hozzám. Némán baktattunk a Plútó irodák és a Merkúr Kamra között húzódó sötét ösvényen. A TNYI mindenütt ott volt, ezért egy szót sem szóltam, amíg be nem csuktuk magunk mögött az irodaház ajtaját. Az előcsarnokban néma csend honolt, a sötétséget csupán halvány, kék derengés járta át. Kinyitottam a tenyerem, és elővigyázatosságból némabuborékot idéztem magunk köré.

– A kijárási tilalom nagy problémát jelent a kiképzésedre – szólaltam meg, aztán keresztbe fontam a karom a mellkasom előtt.

– Valóban, és még mindig nincs meg a tőröm, amivel gyakorolhatnék – bólintott Darius.

– Nem kaptál vissza mindent, amit ellopott Milton? – kérdeztem sötéten. Ha nem lenne következménye, legszívesebben kizsigerelném azt a gyereket, amiért felgyújtotta Darius szobáját.

– Visszakaptam néhány érmét, amik a szobájában voltak – morogta. – Nehéz megmondani, mi mást lopott még el, és nem vonhatom kérdőre a tőr miatt. Azzal felhívnám rá a figyelmet. Magától úgysem jön rá, mi is az.

– Nagyon veszélyes hülyének lenni egy ilyen tárgy birtokában. Mi van, ha elkezdi vagdosni magát? – sziszegtem, aztán megvakartam a nyakam.

– Elcseszi az egész életét, ha rajtakapják.

Egyetlen feszült pillanatig meredtünk egymásra, szavait súlyos csend követte. Ha minket is elkapnak, akkor mindennek vége, de már nem szállhattunk ki.

– Már csak az hiányzik, hogy a TNYI megkaparintsa – aggodalmaskodtam. – Nem lehet nyomon követni, de ha a tudomásukra jut, hogy egy ilyesfajta tárgy van a campuson, akkor mindent feltúrnak, hogy megtalálják.

– Majd a dugópajtid visszafogja őket – incselkedett Darius, de semmi kedvem nem volt belemenni a játékába.

– Francesca a nimfákkal kapcsolatban segít. Nem tud a másik hobbijaimról – mondtam szárazon, pedig ezzel Darius is tisztában volt. Csak szórakozott velem, ami azt jelentette, nagyon rossz kedve van, és szándékosan játszik a tűzzel.

– Szerintem még akkor is tartaná a hátát, ha megtudná, hogy te… – kezdett bele, de egyetlen ujjmozdulattal kikényszerítettem a tüdejéből a levegőt, mire zihálni kezdett.

Valami zaj hallatszott odakintről. Bizonyára léptek zaja.

Darius kétségbeesetten meredt rám. Ugyan némabuborékot alkalmaztam, a TNYI ügynökei könnyűszerrel semlegesítik, ha megérzik.

– Az az érzésem, hogy a TNYI titkol valamit a nyomozással kapcsolatban – suttogtam Darius fülébe. – Mindenkit megfigyelnek. Majd privátban üzenek. Ha elolvastad, azonnal töröld az üzenetet.

A tűz örökös bólintott, én pedig megszüntettem a buborékot, erre ő ököllel a mellembe vágott.

– Az egyik barátom meghalt! Nem ülhetek csak úgy ott a fenekemen a gyűlésen, professzor!

– Higgadj le! – mennydörögtem. – Ha átalakulsz a rendalakodba, húsz pontot vonok le a házadtól.

– Ijesztő nyugalom vett körül, ám a szemem sarkából észrevettem egy lopakodó árnyat, ami kétségkívül egy TNYI-ügynök lehetett. Elő is bújt, és úgy tett, mintha csak most ért volna ide.

– Hallom, nem valami kellemes dolog professzornak lenni – tréfálkozott, ám kényelmetlen érzéssel töltött el, ahogyan rám nézett.

– Nem lenne gond, ha tudnának viselkedni a diákok – mosolyodtam el, mire ő bólintott.

– Tudom, milyen. Van egy tízéves otthon, aki kéthetente robbant ki forradalmat.

– Nekem nincs, nem az én pályám.

– Mondja a tanár – vonta össze a szemöldökét.

– Ha valaki napi huszonnégy órát tölt gyerekek között, nem biztos, hogy akar sajátot.

– Nem biztos, hogy mindig így lesz. Főleg, ha az ember ilyen fiatal. Gondolom, nemrég végezte el az iskolát. Talán annyi idős, mint a legidősebb gyerekem…

Továbbra sem hervadt le a mosoly az arcomról, de kezdett fájni. Ne hidd, hogy bármit is tudsz rólam, seggfej.

– Négy éve végeztem az akadémián.

– És már professzor? Ezen az akadémián? Hogyan lehet ez?

Szimatoló seggfej.

– Végig kitűnő voltam.

És Acrux bácsikámnak köszönhetően sosem kerülök egy mérföldnél messzebb a fiától. Még tanár sem akartam lenni.

– Lefogadom, ennyi idősen könnyebb a diákokkal barátkozni, mint a tanári karral – füttyentett egyet.

Összeszűkült a szemem, és ezúttal lehervadt a mosoly az arcomról. Az ügynök nem utánam érdeklődik, hanem éppen kihallgat. Amitől forrni kezdett a vérem.

Kötekedsz, seggfej? Ma már megjártam a poklot, szóval megeszlek reggelire.

– Senkivel sem kötök egykönnyen barátságot, főleg nem diákokkal. De önt hogy is hívják?

– Malone. Gordon Malone. Egyszerűen szöget ütött a fejembe, miért hozta ide Lionel Acrux fiát privát csevejre. Azt rebesgetik, a családja különleges kapcsolatot ápol az övékével. – Tűz lobbant a szemében, mintha megnyerte volna ezt a játékot. Mintha rajtakapott volna valamin. De erről korántsem volt szó.

Végigsiklott rajta a tekintetem, a rangjelzést kerestem a ruházatán. Bingó! Ez a balek alacsonyabb rendfokozatban szolgál, mint Francesca, aki már a kiképzés során is szépen menetelt előre. És azóta is töretlenül.

– Azon morfondírozok, Mr. Malone, hogy vajon a felettese, Sky ügynök nem aggódik-e azért, merre járhat most.

– Ismeri őt? – szaladt fel a férfi szemöldöke.

– Igen, azt hiszem, elég jól ismerem a barátnőmet. – Néztem, amint kiszalad a vér az arcából. Ugyan nem adtam pontos meghatározást, Francesca bizonyára nem tagadná, ha valaki nekiszegezné a kérdést.

– Valóban, igaza lehet – köszörülte meg a torkát. – Akkor ugye nem tesz említést róla, hogy…

– Mire gondol?

– Semmire. Jó éjt! – Ezzel elviharzott, én pedig megkönnyebbültem.

Ezt ugyan megúsztam, de nagyobb problémákkal szembesülök a héten. Úgy fest a dolog, hamarosan kiderül, melyik rendbe tartoznak a Vega ikrek, és arra is fény derült, hogy nagy veszélyt jelentenek az örökösökre.

Ha ez nem lenne elég, a holdfogyatkozás történetesen egybeesik a Számvetés napjával. Ami azt jelenti, lesz bőven tennivalóm az elsősökkel mindkét esemény miatt, és közben törhetem a fejem, hogyan állítsam meg Darius apját, hogy elszabadítsa a poklot Szoláriában.

A Zodiákus Akadémián a Pokol Hetének hívják ezt az időszakot. És most találóbb ez a név, mint korábban bármikor.

Tory

Második fejezet

– Tor! – Darcy suttogó hangja behatolt az álom mélyére, ahová szenderedtem, és egy nyögéssel elhúzódtam tőle. – Tory! – szólított kicsit hangosabban.

– Ne – motyogtam, miközben a fejemre húztam a párnámat.

Teljesen kimerült voltam. Az Ignis Házban voltunk, a szobámban, és egyikünk sem akart elválni a másiktól a nimfatámadás borzalma után. A tegnapi pitballmeccs és a gyűlés után, ahol Nova gyakorlatilag azt mondta, nyeljük le a könnyeinket, és folytassuk a tanulást, hajnalig beszélgettünk.

Valamikor mindketten kidőltünk, de fogalmam sem volt, Darcy miért gondolta jó ötletnek, hogy újra felébresszen. A tagjaimban lüktető fájdalomból és az elnehezült tudatomból ítélve kora reggel lehetett – és semmi kedvem nem volt látni azt az órát.

– Hallod ezt? – kérdezte Darcy, és a hangjában megbúvó aggodalom miatt egy centivel lejjebb csúsztattam a párnát.

Nyögve újra a hátamra fordultam, és mozdulatlanul feküdtem, míg valami különös hang meg nem ütötte a fülem. Olyasmi volt, mint egy fémgong távoli kondulása.

– Mi a franc ez? – kérdeztem, miközben kissé feltámaszkodtam a könyökömre, és hunyorogva próbáltam elűzni szememből az álmot.

Darcy már ülve figyelt az ágyon, karját keresztbe fonta, és oldalra döntött fejjel hallgatózott.

– Lehet ez bármi ebben az őrült iskolában. Talán a mantikórok gongszóval töltik fel a mágiájukat, vagy a hárpiák csak úgy kedvtelésből gongmuzsikára táncolnak a holdfényben – vetettem fel.

Darcy halk nevetést hallatott, de hamar elcsendesedtünk, amikor újra megszólalt a tompa gongszó – ezúttal valamivel közelebbről. Nem olyan hang volt ez, amire az ember szívesen táncolna – inkább baljóslatú, mintha valami közeledő eseményt hirdetne.

Megborzongtam, és feljebb nyomtam magam.

– Alig hiszem el, hogy ezt mondom, de… kezdjük korán a napot, menjünk reggelizni a Gömbbe? – kérdeztem. Most, hogy már teljesen ébren voltam, és ez az átkozott gong újra meg újra felhangzott, nem sok reményt fűztem ahhoz, hogy visszaaludjak.

– Én is pont erre gondoltam – felelte Darcy, és a megkönnyebbülés átszűrődött a hangján.

Már épp kászálódtam volna ki az ágyból, amikor az Atlaszom hirtelen olyan hangon szólalt meg, amit még soha nem hallottam tőle. Darcyé is megszólalt az asztal túloldalán, és egymásra néztünk, mielőtt felvettem az enyémet az éjjeliszekrényről, hogy megnézzem, mi ez.

Ahogy rápillantottam az üzenetre, elkerekedett a szemem, és úgy tartottam az eszközt Darcy felé, hogy az üzenetet ő is elolvashassa.

ÜDVÖZLÜNK A POKOL HETÉN!

Ön és az első évfolyam többi tagja hivatalosan is megkezdi
a Számvetés napja előtti hetet.

Ez idő alatt át kell esnie az elemek próbáin, mielőtt részt vehetne a végső értékelésen, amely eldönti, méltó-e arra, hogy megtartsa helyét neves akadémiánkon.

Biztosítékul, hogy valóban próbára legyen téve, a felsőbb éves diákok minden lépésénél további kihívásokkal állnak elő,
és igyekeznek pokollá tenni az életét!

Vajon ön is sikerrel veszi az akadályt,
és hivatalossá teszi helyét az akadémián?

Itt az idő, hogy bebizonyítsa, milyen tündér valójában.

Üdvözlettel,

Nova igazgató

– Mi a szent szar? – suttogta Darcy döbbenten. – Egy csomóan meghaltak tegnap. Értem én, hogy Nova azt mondta, nem szünetelhet az oktatás, ha valaha is erőssé akarunk válni a nimfák ellen, de ez már egy kicsit sok.

– Ezen a kibaszott helyen minden egy kicsit sok – morogtam.

– És az mit jelent, hogy a többi diák pokollá teszi az életünket? – kérdezte Darcy.

– Na, az a rész legalább nem lesz újdonság – jegyeztem meg. – Sőt, ha mostantól minden elsőévest szívatnak, nem csak minket, talán még könnyebb dolgunk is lesz.

– Az szép lenne. De az az érzésem, hogy ez csak még nagyobb célkeresztet fest ránk – sóhajtott Darcy.

– Lehet. De legalább hozzászoktunk – mondtam, miközben feltápászkodtam, és a hajamba túrtam, harcolva a késztetéssel, hogy visszabújjak az ágyba.

A gongszó egyre közelebbről szólt, és kezdtem sejteni, hogy ennek az egész Pokol Hetéhez van köze.

– Elsőévesek! – hallatszott egy lány hangja a folyosóról, mire habozva az ajtó felé kaptam a tekintetem. – Elérkezett a Pokol Hete! Tizenöt percetek van, hogy összeszedjétek magatokat, és elhagyjátok a szobátokat. Aki nem jelenik meg önként, azt kirángatják. Ez volt az utolsó figyelmeztetés!

Visszanéztem Darcyra, és felnyögtem.

– Miért kell ennyire korán kezdeni? – kérdeztem. – Tényleg pokol lesz, ha mindennap ilyen korán ébresztenek.

– Reméljük, ez lesz a legrosszabb az egészben – mondta Darcy, miközben ő is felkelt.

Összenéztünk, és a szemünkben ott bujkált a felismerés, hogy valószínűleg nem így lesz. Aztán bementem a fürdőszobába. Feltűztem a hajamat, beugrottam a zuhany alá, és hagytam, hogy a forró víz felébresszen, még ha közben a párnák és puha lepedők utáni vágy is sajgott bennem.

Gyorsan végeztem, hogy Darcy is sorra kerülhessen, miközben felhúztam az akadémiai egyenruhámat, és valamennyire rendbe szedtem a hajamat. Épp sminkelésbe fogtam, amikor az Atlasz pittyenéssel jelezte, üzenetem jött.

Ösztönösen nyúltam érte, és tátva maradt a szám, amikor megláttam, kitől jött az üzenet.

Caleb:

Szóval szerintem ideje meghúzni néhány határt…

Összeráncoltam a homlokom, nem értve, mire gondol, aztán visszaírtam.

Tory:

A rejtélyes utalgatás csak még nagyobb seggfejjé tesz.

Caleb:

Pedig azt hittem, ez már lehetetlen. Arra gondolok, hogy külön kellene választanunk a kapcsolatunk két oldalát.

Tory:

Nincs is köztünk semmi.

Legyintve visszadobtam az Atlaszt az ágyra, és visszatértem a sminkeléshez. Darcy is előkerült a zuhany alól, és szó nélkül kihúzott egy másik egyenruhát a szekrényemből. Mivel minden méretünk egyforma volt, már régóta természetes volt, hogy ellopkodjuk egymás ruháit. És bár már nem voltunk annyira rászorulva, mint az emberek világában, ez a szokás velünk maradt – ismerős és ösztönös volt, az egyik utolsó kis darabja annak, ami nem változott meg, amióta ebbe az őrültekházába kerültünk.

Az Atlasz újra csipogott. Aztán megint. És megint.

– Ma reggel nagy népszerűségnek örvendesz – jegyezte meg Darcy, érdeklődve pillantva rá.

– Caleb csak megint a bugyimba akar bejutni – morogtam.

Darcy felnevetett.

– Mennyire nehezíted meg neki?

– Részt vett abban, hogy beledobtak minket a gödörbe. Szóval szerintem én végeztem vele – mondtam, mintha tényleg így lenne.

– Úgy is lenne helyes – bólintott. – De a tekinteted másról árulkodik.

– Az csak az eszem azon része, amit elvakít a vonzereje. Nem hallgatok rá, mert egy ribanc. Az értelmesebb részem azt mondja, pokolba vele, és mostantól vele tartok… meg az ő erényövével.

– Hát jó – mondta Darcy olyan hangon, ami világosan jelezte, hogy nem igazán hiszi el, de hát mit tehettem volna? A múltam magáért beszélt.

Az Atlasz újra csipogott. És megint.

– Legalább nézzük meg, mennyire könyörög – mondta huncut mosollyal.

Felnevettem, és az ágyra hajolva felvettem az Atlaszt.

Caleb:

Ez nagyon kemény volt, Tory. Tudom, hogy te is éreztél valamit… azok a hangok, amiket kiadtál közben, elég nehezen tagadhatók ;)

Caleb:

Azt akarod, hogy könyörögjek? Bejönne, ha térden állva kérlelnélek?

Caleb:

Most tényleg figyelmen kívül hagysz? Nem lehetne, hogy csak megegyezünk abban, hogy nem értünk egyet a trónos ügyben, és inkább egymáson vezetjük le a frusztrációnkat?

Esküszöm, iszonyúan frusztrált vagyok miatta, és rengeteg munkába kerülne, hogy jobban érezzem magam…

Caleb:

Akarod látni, mennyire frusztrált vagyok…? Nagyon is rám férne egy kis segítség, hogy átvészeljem ezt…

Az utolsó üzenet egy fényképet tartalmazott, amit Caleb készített magáról a tükörben, közvetlenül zuhanyozás után. Szőke haja még vizes volt, sötétebbnek tűnt a megszokottnál, és izmos, meztelen teste minden centijét kövér vízcseppek borították. A kép a derekánál ért véget, de tengerkék szeme olyan szenvedélyesen izzott, hogy alig tudtam lenyelni a torkomban képződött gombócot.

Caleb:

Át akarsz jönni, hogy megnézd a többit is?

Darcy elfojtott egy nevetést.

– Hát, az biztos, hogy tudja, mit akar.

A tekintetem végigsiklott a képen, a vízcseppektől csillogó feszes hasizmokon, és felnyögtem.

– Miért kell ekkora seggfejnek lennie? – panaszkodtam.

– Ha nem lenne az, valószínűleg egyáltalán nem érdekelne – jegyezte meg Darcy, és nem bírtam ki, hogy ne nevessek fel.

– Ez tragikusan pontos – ismertem el.

Úgy döntöttem, hagyom Calebet lógni, és bezártam az üzeneteit, miközben halvány mosoly bujkált a szám sarkában.

– Lejárt az idő, elsőévesek! – hallatszott újra a lány hangja az ajtón túlról, és mindketten aggodalmasan odapillantottunk. – Gyertek csak ki a pokolba… annál rosszabb lesz, ha nekünk kell értetek mennünk!

– Itt mindenki megőrült – nyögte Darcy, miközben a vállára akasztotta táskáját, és készülődtünk, hogy kilépjünk a szobából.

Én is belegyömöszöltem az Atlaszt a táskámba, és a vállamra kaptam, ahogy az ajtó felé indultunk.

– Pajzs? – vetettem fel az utolsó pillanatban, elképzelve, hogy valaki odakint egy vödör vízzel vár, vagy valami hasonló marhasággal.

– Jó ötlet – bólintott Darcy.

Mindketten erős levegőmágia-pajzsot vontunk magunk köré, aztán torkomban dobogó szívvel kinyitottam az ajtót.

Az ajtó szélesre tárult, és visszatartott lélegzettel léptünk ki, hogy aztán…

…semmit se találjunk. A folyosó üres volt.

Darcyra néztem, ő visszanézett rám, és sietve bezártam magunk mögött az ajtót, aztán elindultunk lefelé a közös helyiség felé vezető lépcsőn.

Az egyetlen hang, ami hallatszott, az a távoli gongszó volt – egyre kitartóbban, és a szívverésem egyre inkább az üteméhez igazodott.

Csendben ereszkedtünk le a lépcsőn, de abban a pillanatban, hogy a lábam a közös helyiség vörös szőnyegére ért, megtorpantam. Az egész terem megtelt hosszú fekete köpenyes diákokkal, arcukat egyszerű fehér maszk takarta.

Egy pillanatig semmi sem történt. Mindannyian mozdulatlanul meredtek ránk a maszk szemnyílásain keresztül, és olyan érzésem volt, mintha egy beteges szekta rémálmába csöppentem volna.

Velem szemben Marguerite lobogó vörös haját ismertem fel, ami a fehér maszk mögül omlott alá. Felemelte a kezét, és ránk mutatott.

– Friss hús! – kiáltotta, és abban a pillanatban az összes diák egyszerre vetette ránk magát.

Felsikoltottam, és minden erőmet a pajzsomba fektettem, de a mágia túlcsordult bennem, és egy levegőrobbanás csapott ki körülöttünk, elsöpörve őket, többeket feldöntve a vörös szőnyegen.

– Basszus – suttogtam, körbenézve a pusztításon, amit okoztam, de Darcy már el is kapta a kezem, és rántott rajta, hogy mozgásba lendüljünk, mielőtt az Ignis-diákok magukhoz térnek, és újra nekünk rontanak.

Átvágtunk a termen, miközben lángok csapódtak Darcy pajzsának, én pedig kapkodva emeltem fel egy másik védelmet, hogy segítsek neki.

– Ne fussatok, és engedjétek le a pajzsotokat! – parancsolt ránk Marguerite kényszerítéssel átitatott hangja. Annyira a pajzsokra koncentráltunk, hogy eszünkbe sem jutott elzárni magunkat egy ilyen típusú támadástól. Megtántorodtunk, és a pajzsaink azonnal szertefoszlottak.

Egy rakás nagydarab srác rohant ránk, akik már inkább végzősöknek tűntek, és elszakítottak minket egymástól. Káromkodva vergődtem a karjaikban, de csak nevettek, miközben visszacipeltek a terem közepére, és Marguerite előtt térdre kényszerítettek. Darcyt mellém taszították, és ő is olyan dühödten szitkozódott, hogy néhányuk hangosan felnevetett.

– Ne ellenkezzetek! – parancsolta Marguerite, mire áruló testem engedelmesen mozdulatlanná dermedt. Átkoztam magam, amiért nem számítottam erre.

A szeme izgatottan csillogott a kifejezéstelen fehér maszk alatt, és egy fekete filctollal hajolt fölém. A kényszer megbénított, ahogy valamit a homlokomra firkantott, aztán Darcy felé fordult, és vele is ugyanazt tette.

– Most pedig futás az órára – utasított Marguerite.

Felugrottam, és Darcyval együtt kisiettünk a teremből, a kényszer parancsára futva. A fekete köpenyes Ignis-diákok hahotázva álltak félre az utunkból, ahogy elszáguldottunk köztük.

Ahogy kiértünk a szabadba, éreztem, hogy hatalma fokozatosan alábbhagy, és összeszorított fogakkal végül sikerült megszabadulnom tőle, így már futnom sem kellett.

Darcy is megtorpant mellettem, és a homlokára meredtem összevont szemöldökkel. Vastag fekete filccel ez állt rajta: Hülye vagyok.

– És az enyémen mi áll? – kérdeztem, miután megosztottam vele, mit írtak rá.

– Kurva – felelte Darcy egy sóhajjal. – Nem valami eredeti, ugye?

– Szerintem sosem volt még eredeti gondolata az életben – értettem egyet. Vízmágiát hívtam elő, és megpróbáltam lemosni a feliratot Darcy bőréről, de makacsul rajta maradt.

– Tuti, hogy valamilyen bűbáj rögzíti – sóhajtott Darcy, miután harmadszorra sem jártunk sikerrel.

– Szóval így kell mászkálnunk? – kérdeztem.

– Úgy tűnik – felelte.

– Remek.

A Gömb felé indultunk, miközben egyre színesebb szidalmakat zúdítottam Marguerite-re, Darcy pedig elismerően somolygott. Már épp befejeztem volna a szitokáradatot, amikor észrevettem egy fekete köpenyes csoportot a Gömb előtt, és megtorpantam.

– Hirtelen elment az étvágyam – mormolta Darcy.

A gyomrom korgással tiltakozott, de én is elfordultam. Semmi jó nem várhat ránk ma a Gömbben.

Egy szisszenés a figyelmemet a Vénusz Könyvtár melletti árnyakra irányította, és homlokráncolva néztem a hang forrása felé.

– Hé, lányok! – suttogta Sofia, és intett, hogy menjünk közelebb. Az árnyak rejtekében állt, háttal a könyvtár téglafalának, és idegesen leskelődött körbe.

– Mit csinálsz? – kérdeztem, amikor mellé értünk, és mosoly bujkált az arcomon.

– Próbálom elkerülni a Terra Ház másodéveseinek figyelmét – magyarázta. – Indákkal kötözik az elsősöket a Neptun torony csúcsához.

Arra fordultam, és elkerekedett a szemem, amikor megláttam a tíz emelet magas tető peremére rögzített diákokat – épp úgy, ahogy Sofia mondta.

– Te jó ég – suttogta Darcy.

– Tudtál erről a Pokol Hete dologról? – kérdeztem Sofiát, miközben nehezen szakítottam el a tekintetem az elszörnyedt elsősökről.

– Nem. De most hívtam fel anyát, és majdnem megfulladt a nevetéstől. Azt mondta, sok sikert, és hogy ez itt így megy. Direkt nem árulják el az elsősöknek előre.

Ahogy Sofia előrehajolt, hogy körülnézzen, észrevettem a homlokán díszelgő feliratot: VEGA SEGGNYALÓ. Megfeszítettem az állkapcsomat.

– És adott valami tanácsot, hogyan éljük túl? – kérdezte Darcy.

– Csak annyit mondott, hogy nem tűrhetjük szó nélkül. Harcolni kell. Ezért jöttem ide, a könyvtárba. – Előhúzott egy könyvet, és felütötte azon az oldalon, ahol az ujját tartotta. – Azt hiszem, megtaláltam a varázslatot, ami segíthet eltüntetni a feliratot.

– Tényleg? – kérdeztem izgatottan. Nem rajongtam a gondolatért, hogy a kurva szóval a homlokomon járkáljak egy hétig.

– Igen… bár ha elrontom, lehozhat egy darab bőrt is – tette hozzá ideges nevetéssel.

Darcyval összenéztünk, aztán mély levegőt vettem.

– Kezdd rajtam – ajánlottam. – Ha valami nagyon elromlik, majd elvánszorgok az Uránusz Gyengélkedőre.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Sofia, de közben már emelte is felém a kezét, ujjai között mágia szikrázott.

– Bízom benned – feleltem, és lehunytam a szemem.

Sofia ujjai a bőrömhöz értek, amit rögtön hideg energiahullám követett. Nem éreztem fájdalmat, és lassan kinyitottam a szemem – a két lány vigyorogva nézett rám.

– Sikerült? – kérdeztem.

– Igen! – visította Sofia izgatottan. Gyorsan elvégezte a bűbájt saját magán és Darcyn is, én pedig körbekémleltem.

A szívem kihagyott egy ütemet, ahogy tíz másodéves bukkant elő a sarkon, indák tekeredtek a karjuk köré, készen a támadásra. Mielőtt visszahúzódhattunk volna, az egyik megpillantott.

– Friss hús! – ordította, és hárman sikoltva vetettük magunkat a Vénusz Könyvtár és a Merkúr Csarnok közötti sötét ösvényre.

Egy maroknyi lángot hajítottam hátra a vállam fölött, hogy feltartsam őket, miközben megkerültük az épületet, majd balra fordulva futottunk tovább.

A másodévesek csatakiáltással rohantak utánunk, és a szívem hevesen zakatolt a pániktól.

– Van bármi ötletetek? – ziháltam, miközben Darcy hátraküldött egy széllökést, ami egy pillanatra feldöntötte őket.

Azonban egy szempillantás alatt elkezdtek feltápászkodni, mire előrefordultam.

– Nekem van! – kiáltotta Sofia. Odadobta Darcynak a táskáját, aztán letépte magáról a blézert, majd a felsőt és a szoknyát.

Elkaptam a ruháit, amikor felém hajította, ő pedig lerúgta a cipőit, és már csak zokniban és fehérneműben állt – de nem sokáig. Azonnal átváltozott rendalakjába, és szétzúzta azokat is.

Gyönyörű, rózsaszín pegazus alakja tornyosult fölénk. Egyik szárnyát leengedte, hogy Darcy felpattanhasson rá.

A másodévesek káromkodva rontottak felénk, indáik kígyóként csaptak elő. Darcy tűzgolyót hajított rájuk, ami elég időt adott nekem, hogy utánaugorjak.

Sofia izgatott nyerítéssel vágtázott, a szél süvített körülöttem, ahogy szélsebesen száguldottunk előre.

A másodévesek kiabáltak mögöttünk, de néhány szárnycsapással Sofia a levegőbe emelkedett.

Diadalittas kiáltás szakadt fel belőlem, a szívem ujjongott, ahogy a föld sebesen tűnt tova alattunk.

Darcy előttem ült, és olyan izgatottan nevetett, hogy attól olyan szélesen elmosolyodtam, hogy belefájdult az arcom.

A Pokol Hete a Zodiákus Akadémián csak most kezdődött – de már eddig is elég szaron mentünk keresztül, mióta idekerültünk, szóval ezt is kibírjuk. A szél belekapott a hajamba, alattunk a campus csodás látványa tárult fel, és olyan intenzív öröm töltött el, hogy belesajdult a mellkasom.

Az örökösök nem hitték, hogy túléljük a Számvetés napját – de ahogy lenéztem az akadémiára, amit már kezdtem otthonomnak érezni, tudtam: meg fogom mutatni nekik, mennyire tévednek. Mi tündérek vagyunk. Ide tartozunk. És itt is fogunk maradni – bármi áron.

Darcy

Harmadik fejezet

A főmágiaórán ültem Tory és Diego között, még mindig a repülés utáni mámorban, amit Sofia hátán átéltünk. De ahogy múltak a percek, a bennem keringő izgalmat lassan szorongás váltotta fel. A gondolat, hogy a nappal kegyetlen fényében újra látnom kell Oriont, mindenféle zavaros érzelmet kavart fel bennem. Egyiket sem akartam, hogy eluralkodjon rajtam. Mert ha egyszer felszállok az őrület felé száguldó önanalízis expresszre, egész nap nem tudok leszállni róla.

Tyler Corbin öt perc késéssel viharzott be, de ez senkit sem érdekelt, tekintve, hogy Orion még mindig nem volt sehol. A termet zsibongás töltötte be, mindenki Lily Jessopsról beszélt, aki a hátsó sorban ült egész félévben. Bántott, hogy sosem beszéltem vele. Csendes volt, és nem tudtam, az örökösök oldalán áll-e, vagy velünk van. Szomorúan gondoltam arra, hogy a támadás áldozata lett.

Valaki egy mohaszőnyeget és ragyogó virágokat varázsolt az asztalára, melyek újra meg újra becsukták szirmaikat, majd kinyíltak – mintha lélegeztek volna.

– Olyan nehéz elveszíteni egy ilyen drága barátnőt – zokogott Kylie, barátaival körbevéve, miközben a szemét törölgette. – Lily olyan kedves lány volt.

Sosem láttam, hogy Kylie egyáltalán beszélt volna vele, úgyhogy dühösen hátrapillantottam rá. Miért gondolja bárki is, hogy rendben van valaki halálával figyelmet hajkurászni? Undorító volt.

Az Atlaszom felcsipogott – és vele együtt az egész osztályé. Összeráncoltam a homlokom, miközben elővettem.

A Zodiákus Akadémia említésre került az Égi Időkben.

Rákattintottam a cikkre, nehéz érzéssel a gyomromban. Aztán meg is láttam, amitől tartottam: Gus Vulpecula írta.

TÁMADÁS A ZODIÁKUS ELLEN!

A Zodiákus Akadémia továbbra is fokozott készültségben működik, miközben a Tündér Nyomozó Iroda próbálja feltárni a tegnap délutáni nagyszabású nimfatámadás részleteit, amely az iskola területén történt.

A Zodiákus és a Csillagfény Akadémia közötti pitballmérkőzés végén – amely az iskolák közötti bajnokság nyitómeccse volt – közel ötven nimfa rohamozta meg a stadiont. Közülük sokan olyan elemi mágiával rendelkeztek, amelyet korábban meggyilkolt tündérektől loptak el.

Tizenkét diák (nyolc a Csillagfényből, négy a Zodiákusból) neve került fel a halottak listájára, és egy héten belül megemlékezést tartanak az áldozatok tiszteletére.

A tündérhagyományoknak megfelelően Elaine Nova igazgatónő minden szülőt tájékoztatott arról, hogy az oktatásban nem lesz fennakadás, és az órák zavartalanul folytatódnak. Mivel az elsősök ezen a héten teszik le hivatalos beiratkozási vizsgáikat, várhatóan a szokásosnál több diák fog lemorzsolódni. Ennek ellenére azokat a tündéreket, akik nyomás alatt is képesek teljesíteni, nagyra fogják becsülni erejükért.

Azok között, akik jelen voltak a támadás idején és most vizsgáznak, ott volt Roxanya (Tory) és Gwendalina (Darcy) Vega is. Szemtanúk szerint mindkét Vega vörös és kék tüzet idézett meg a harc során – ismeretlen eredetű mágiát. Egyikük, Marguerite Helebor, így nyilatkozott: „Úgy tűnt, mintha segíteni akartak volna, de a mágiájuk kiszámíthatatlan és veszélyes volt. Nem lepne meg, ha egyes halálesetekért ők lennének a felelősek.”

Más tanúk a Vegák ügyetlenségéről számoltak be, és sokan követelik, hogy pszichológiai vizsgálaton essenek át, mielőtt kezdetét venné a Számvetés. Míg korábban csak enyhén zakkantnak, ám ártalmatlannak tartották őket, most egyre többen vélik úgy, hogy nagyobb fenyegetést jelentenek, mint gondolták.

Szerte a birodalomban fogadásokat kötnek arra, melyik rendhez tartozhatnak. Ugyanakkor makacsul tartja magát a pletyka, hogy újabb két sárkány emelkedhet hatalomra. Lionel Acrux főméltóságú úr nem kívánt nyilatkozni, de fia, Darius így szólt:

„Mélyen elszomorít minket az esemény, amely szeretett Zodiákus Akadémiánkon történt. Örököstársaimmal együtt lépéseket teszünk a nimfák ellen, hogy véget vessünk e tragédiáknak. Ami a Vega ikreket illeti, nincs sok mondanivalóm, de úgy vélem, ilyen vészterhes időkben a legbölcsebb döntés az lenne, ha nyilvánosan lemondanának a trónigényükről, hogy Szolária jövője méltó kezekbe kerüljön.”

A többi örökös is hasonló véleménynek adott hangot, és mivel a Vegák valóban fontolgatják, hogy igényt tartsanak a trónra, sokan kíváncsiak, miért nem nyilatkoztak még a közelgő háborúról, illetve arról, miként kívánják kezelni a helyzetet. Tegnap éjjel megkerestem őket egy nyilatkozatért, de mindketten elutasítottak.

Tovább kutakodva egy megbízható, ám névtelenül nyilatkozó tanútól megtudtam, hogy Tory Vega az éjszaka folyamán több partnerrel is intim kapcsolatba került, míg testvére az iskolában kóválygott egy hollót keresve, amelyet állítólag a csata során veszített szem elől.

A lehetséges következtetés, amelyet viselkedésük alapján levonhatunk, hogy a Vega ikrek örökölték apjuk őrült természetét, és ha hatalomra jutnának, Szoláriában újra beköszöntene a brutalitás korszaka.

– Ez baromság – sziszegtem, és az Atlaszom hangos csattanással csapódott az asztalra. – Ez az egész egy nagy hazugság.

– Gus egy szép kis pofont érdemelne tőlem – morogta Tory.

Többen kuncogtak az osztályból, de nem annyian, mint vártam.

– Semmi gond, chicas. Senki sem hiszi el, amit az Égi Idők ír – mondta Diego, mire Sofia csillogó szemmel bólintott.

– De én szívesen ott lennék azon a pofonos randin, Tory – jelentette ki büszkén Sofia. – A patáim haragját vinném magammal.

– A csatában is ezt tetted – mosolyogtam rá, és a szeme felragyogott.

– Hé, izé, Darcy… Tory?

Megfordultam, Tyler állt előttünk, kicsit zavartan túrt szőke hajába.

– Igen? – kérdezte Tory olyan nézéssel, mintha egy szempillantás alatt hamuvá égetné, ha bármit is szól az újságcikkről.

– Csak annyit akartam mondani, hogy… amit tettetek, amikor a nimfák megjelentek… nagyon bátor dolog volt. Nem vagyok benne biztos, hogy itt lennék, ha ti nem vagytok ott. Az a Gus Vulpecula egy hazug féreg. Az anyám a Daily Solariának dolgozik, majd elintézem, hogy megírja az igazat. Az igazságot. – Letett valamit az asztalomra, aztán Toryéra is, majd sietve visszament a helyére.

Felemeltem a zöld levelet, amit adott – a levél előbb rozsdavörösre váltott, majd aranyszínűre, végül szavak jelentek meg rajta. Szinte megrázott a szó látványa.

Köszönöm!

Torynál ugyanilyen levél volt, meglepetten nézett rám.

Ekkor Orion lépett be az ajtón, és olyan erővel csapta be maga mögött, hogy kis híján elejtettem a levelet, ahogy a gyomrom összerándult, és minden porcikám forró lett. Féloldalasan felém pillantott, de aztán előrenézett, és határozott léptekkel az osztályterem elejére ment.

Összeráncolt homlokkal figyeltem, hogy egy görögdinnyét hozott magával a hóna alatt. Amikor az asztalához ért, letette, és elővett valamit az öltönyzsebéből – Diego sapkája, ismertem fel. A dinnyére húzta, majd elővett egy tollat, és mérges kis manóarcot rajzolt a gyümölcsre.

A görögdinnyét Diego felé fordította, majd rámutatott:

– Ezt szeretné visszakapni?

– Igen, tanár úr – felelte Diego, halántéka dühtől lüktetett.

– Akkor javaslom, próbálja meg visszaszerezni az óra végéig.

Diego tátogott, de nem mozdult. Orion felkapta az elektronikus tollát, és a táblához fordult. Tudtam jól, Seth vette el a sapkát, így eléggé igazságtalannak tartottam, hogy Diegónak kelljen vesződnie a visszaszerzésével. És nem hittem, hogy elég lesz odasétálnia érte Orionhoz.

Orion félrelépett, és láthatóvá tette, mit írt a táblára:

MIND SEMMIREKELLŐ LÚZEREK VAGYTOK.

Leesett az állam, ahogy végigmért minket, mintha az apokalipszist készülne ránk zúdítani.

– Ez a Pokol Hete – mordult ránk, hangja olyan vad volt, hogy mindenki összerezzent. – És itt mindenki rohadtul haszontalan.

– Na, de Orion professzor! – szólalt meg Kylie. – Lily most halt meg, hogyan tud egyáltalán…

Orion felemelte a kezét, és csettintett az ujjaival. Kylie hirtelen fuldokolni kezdett, a torkához kapott, majd pánikba esve felugrott a székéről. Orion közömbösen indult el a padsorok között, a szívem zakatolt a mellkasomban, ő pedig még csak rám sem nézett.

– Megfullad! – visított Jillian, miközben Kylie hátát paskolta, aki már kékülni kezdett.

– Professzor! – ziháltam, amikor Orion már közel járt hozzám.

Sötét tekintettel mért végig.

– Igen, Miss Vega? – kérdezte nyugodtan, kegyetlen mosollyal a szája sarkában.

– Fuldokol – sziszegtem.

Orion csak ekkor fordult Kylie felé, mintha csak most venné észre.

– Öt pont levonva Aertől a nyilvánvaló kimondásáért. – Elhaladt mellettem, én pedig utánafordultam, és csak dühösen meredtem rá.

– Miss Minor – mutatott Jillianre. – Nevezzen meg három olyan csillagképet latin nevén, amely nem csillagjegy.

Jillian tátogott, mint a hal, majd megrázta a fejét.

– Ha nem teszi, a barátnője el fog ájulni. Segítek egy kicsit: az ön és a barátnője vezetékneve is több csillagkép nevének részese.

Összefont karral várakozott, Jillian szeme pedig kerekre tágult.

– U-Ursa Minor, Ursa M-major, és, és…

– És? – szólalt meg Orion.

– Monoceros! – hadarta Jillian, Orion pedig intett.

Kylie visszazuhant a székére, hangosan köhögött, miközben mohón szívta magába a levegőt.

– Úgy tűnik, a barátnője mégsem teljesen haszontalan, Miss Major. Igyekezzen ön is bebizonyítani, hogy nem pazarolja feleslegesen a levegőt az osztálytermemben.

Kylie bólintott, zihálva nyakára tette a kezét, és dühösen nézett Orionra. Egészen lenyűgöző volt, milyen gyorsan túltette magát azon, hogy majdnem megfulladt.

– Talán mégsem igaz, hogy mindannyian teljesen haszontalanok. Lehet, csak a megfelelő motiváció hiányzik. – Orion visszafordult, keze Sofia vállára simult, másik tenyerét pedig Tory felé lendítette, és kiragadta a levegőt a tüdejéből.

Tory egyenes háttal pattant fel, a mellkasához kapott.

– Miss Cygnus, nevezze meg a hét főmágiát, amit minden tündér képes használni, mielőtt Miss Vega elkékül.

Sofia rémülten felnyikkant, de ő volt az osztály legokosabb tündére, azonnal válaszolt:

– Gyógyítás, kényszerítés, lebegtetés, megidézés, illúzió, jövendölés és atmoszférikus manipuláció.

Orion elengedte Toryt, aki aztán levegő után kapkodott.

– Seggfej – suttogta, miközben Orion visszatért az osztály elejére.

Sajnálkozó pillantást vetettem rá, ő pedig összepréselt ajakkal nézett rám.

Orion a tanári asztalnak dőlt, összefonta a karját.

– Komoly problémánk van. Corbin, mondja meg, mi az.

Rámutatott Tylerre, de ő csak megvonta a vállát, és hallgatott.

– Polaris? – szólította Diegót, de ő csak megrázta a fejét.

Tekintete rám siklott.

– Miss Vega?

– Hogy a főmágiatanárunk egy pszichopata? – vetettem oda, még mindig fortyogó haraggal, amiért megtámadta a testvéremet.

Az állkapcsa megfeszült, és a szívem kihagyott egy ütemet.

– Jobban szeretem a kiegyensúlyozatlan jelzőt. És őszintén szólva, jelenleg ez a legkisebb bajuk.

A szája megrándult, mintha jól szórakozna.

Kiegyensúlyozatlan? Az biztos. Ráadásul teljesen kiszámíthatatlan. És szerintem egyáltalán nem ez volt a legkisebb problémám. Inkább egy szinten állt a nimfák hadüzenetével Szolária ellen, és azzal az őrült tűzzel, ami az ereimben égett.

– Ha tíz másodpercen belül nem kapok választ, valakinek a feje találkozni fog a mennyezettel – jegyezte meg Orion közömbösen.

Mindenki egyszerre kezdett el tippeket kiabálni, miközben Orion két kezét felemelve számolt vissza az ujjain.

– A nimfák?! – sikoltott valaki.

– A Számvetés? – próbálkozott egy másik hang.

– A Pokol Hete össze fog törni minket?! – sírta Jillian.

– Szarok vagyunk? – vetette oda Diego, és Orion az utolsó ujjánál megállt, azzal bökött rá.

– Pontosan miben szarok? – kérdezte.

– Ööö… mindenben? – próbálkozott Diego, én pedig nem tudtam visszatartani a nevetést.

– Nem – sóhajtott Orion, ujja ismét a magasba lendült.

– Gyakorlati mágia! – vágta rá Sofia, épp mielőtt Orion lehajtotta volna az utolsó ujját.

– Igen! – örvendezett Orion ragyogó mosollyal. – Tíz pont az Ignisnek. – Végigtekintett rajtunk, a szeme szinte izzott. – Corbin, hány vámpír ivott magából a múlt héten?

Orion közelebb lépett hozzá, miközben Tyler homlokráncolva meredt rá.

– Ööö… talán négy? – válaszolta egy vállrándítás kíséretében.

– És megpróbáltál ellenállni nekik? – kérdezte Orion.

– Hát… őszintén szólva, egyszerűbb csak hagyni, hogy megtegyék, amit akarnak – felelte Tyler zavartan.

– Pontosan. Néhányan viszont… – Orion vámpírsebességgel suhant végig a diákok között. Mindenki megdermedt. A keze Tory vállára simult, és egészen közel hajolt a füléhez. – …kifejezetten élvezitek, nem igaz?

Tory elpirult, ami nála nagy szó.

– Ehhez nincs sok köze, ugye, professzor?

– Valóban nincs? Nekem másképp tűnik. – Felegyenesedett, majd visszaugrott az osztály elejére. – Mi értelme az ittlétüknek, ha megelégednek azzal, hogy a tápláléklánc alján maradnak? Nem fogom az időmet olyan tündérekre pazarolni, akik nem akarnak felemelkedni. – Tekintete mindenkin végigsiklott. – Emelje fel a kezét, akit mostanában megcsapolt egy szirén.

Mindenki felemelte a kezét, még a szirének is.

– Most pedig tartsa fenn a kezét, aki ellenállt.

A legtöbb kéz lehanyatlott, kivéve Toryét. Rávigyorogtam.

– Ja, Tory Vega konkrétan torkon ütötte Max Rigelt! – kiabálta Tyler.

– Tényleg? – Orion hangjából halvány vidámság hangzott ki.

– Még szép – vont vállat Tory ártatlanul, de a szeme felragyogott az emléktől.

– Gondolom, Caleb Altair esetében már nem próbálkozott meg vele, igaz? – vágta oda Orion, mire Tory mosolya lehervadt.

– Uram, mi még nem vagyunk kiképezve arra, hogy más tündérek ellen harcoljunk – szólt közbe Kylie. – A legtöbbünk nem az utcáról jött, hogy verekedni tudjon.

– Pedig talán jobb lenne egy kicsit kimennie az utcára, Miss Major, és bepiszkítania a kezét, a Számvetésig ugyanis nem tanítjuk meg, hogyan használja a varázserejét más tündérekkel való harc során – mondta Orion, mire Toryval egyszerre elvigyorodtunk. – Az igazság az, hogy nem érdekel, ha minden egyes alkalommal földre küldik, amikor egy tündér kihasználja. De ha meg sem próbál visszavágni, akkor nem érdemli meg a helyét ebben az iskolában. Értve vagyok?

– Igen, uram – hangzott mormogva a válasz.

– Jó. Az e heti első feladatuk az, hogy öleljék magukhoz a bennük élő tündért. Ne hagyják magukat, ne tűrjenek semmiféle szart szó nélkül. Senki sem ítéli el önöket, ha veszítenek, de ha meg sem próbálnak nyerni, akkor nem tartoznak közénk. És ha nem bírják a tempót, takarodjanak az órámról.

Azzal a kijárat felé intett, mire egy fiú tényleg összeszedte a holmiját, és sietve kisétált. Az ajtó lassan becsukódott mögötte, nekem pedig meglepetten elnyílt az ajkam.

– Nem véletlenül hívják ezt a hetet Pokol Hetének – morgott Orion. – Azon leszünk, hogy megtörjük önöket. És lehet, hogy meg is törnek. De ha kitartanak, és átvészelik a Számvetést, akkor valódi tündérként lesznek üdvözölve, és a helyük a Zodiákus Akadémián hivatalossá válik. Még ha az év többi részét nem is élik túl, ezt akkor sem veheti el önöktől senki. Úgyhogy húzzák ki magukat, és adjanak bele mindent a nehézségekkel szemben. Ne feledjék, elsősorban magukról gondoskodjanak, ugyanis nem mindenki lesz itt közülük a jövő héten is.

A francba! Vajon készen állok erre?

Orion a táblára koppintott, és a képernyőn megjelent az óra címe:

A Számvetés: Hogyan készüljenek fel életük legborzalmasabb hetére.

– Ezen a héten kerül sor az elemi próbákra, amelyeket aztán a Számvetés követ – mondta, majd ismét a képernyőre koppintott, és megjelent az ütemterv:

Csütörtök: Levegőpróba

Péntek: Vízpróba

Szombat: Tűzpróba

Vasárnap: Földpróba

Hétfő: Számvetés

– Azokon a próbákon kell részt venniük, amely elemet birtokolják. – Szigorú tekintettel nézett rám és Toryra. – Ez azt jelenti, hogy minden olyan próbán részt kell venniük, amely elem felett rendelkeznek.

– Remek – morogta Tory, és a gyomrom görcsbe rándult.

– Ez őrület, chicas – rázta a fejét Diego, miközben végigsimított göndör fekete haján.

– A próbák szigorúan titkosak, így nem adhatok tanácsokat. Azt azonban elárulhatom, hogy azt fogják vizsgálni, mit tanultak az óráikon… de ami még fontosabb: a bátorságukat teszik próbára. A felsőbb éveseket utasították, hogy tegyék a lehető legnehezebbé mindenki életét ezen a héten, így amikor a próbákhoz érnek, kimerültek lesznek, dühösek, és másra sem vágynak, mint hogy hazamenjenek. Ezért aztán a természetük legerősebb részét kell előhívniuk, ha túl akarják élni.

– Meggondoltam magam – hangzott fel az ajtó irányából a fiú hangja, aki az imént hagyta el a termet.

Mindenki felé fordult.

– Én viszont már el is felejtettem a nevét – mordult rá Orion, de a fiú Atlaszát a mellkasához szorítva visszatért a terembe.

– Elijah Indus vagyok – mondta határozottan, állát felszegve.

– Kint beszéljünk – rendelte Orion gonosz tekintettel, miközben előrelépett, Elijah pedig hátrált az ajtó felé. Amint becsukódott mögöttük, többen felugrottak a helyükről, és az ajtóhoz siettek, hogy hallgatózzanak.

Erre azonban semmi szükség nem volt, Orion mennydörgő hangja betöltötte a termet:

– ÚGY GONDOLJA, MEGFELELŐ IDŐPONT A TANÓRA KÖZEPÉN KÉTSÉGEKET TÁPLÁLNI?!

Diego felpattant a helyéről, a katedrához rohant, és lekapta a sapkát a görögdinnyéről. Valahol a nevetés és a rémület közötti skálán mozgott a hang, ami kiszökött belőlem, miközben Diego zsebre tette a sapkát, és visszaült a helyére.

– Át fog kutatni – mondtam hevesen dobogó szívvel.

– Meg fog ölni – nevetett Tory.

– Igazatok van – húzta el a száját Diego.

– Add ide – nyújtottam felé a kezem, mire Diego szeme elkerekedett.

Határozottan megrázta a fejét.

– Nem, ebből bajod lesz.

– Nem fogja tudni, hogy nálam van – mondtam, miközben Orion hangja újra belehasított a levegőbe.

– AZ SEM ÉRDEKEL, HA A SZÜLEI SZERVKERESKEDELEM RÉVÉN JUTTATTÁK BE IDE, ENNEK SEMMI KÖZE AHHOZ, HOGY MÉLTÓ ERRE A HELYRE VAGY SEM!

Intettem Diegónak, aki végül kelletlenül elővette a sapkát, és a kezembe nyomta.

– Biztos vagy benne?

– Biztos.

– Sok szerencsét hozzá – jegyezte meg Tory, míg Sofia úgy bámulta a sapkát, mintha bármelyik pillanatban felrobbanhatna.

A szoknyám hátuljába rejtettem, lévén Orion biztosan nem merészelne oda nyúlni, majd úgy igazítottam meg a blézeremet, hogy takarja a dudort. Kihúztam magam ültömben, amikor kivágódott az ajtó, és a diákok szétszéledve visszamenekültek a helyükre.

Orion belökte Elijah-t a terembe, a vállára tette a kezét, és az osztály elé vezette. A fiú sápadt volt, de határozott kifejezés ült az arcán, miközben Orion a büntetésre készült. Előretolta Elijah-t, majd hátralépett, hogy mindannyian jól lássuk.

– Mr. Indus mondani szeretne valamit – jelentette be Orion.

Elijah megköszörülte a torkát. Az osztály feszült figyelemmel várta, néhányan kuncogtak.

– Szánalmas vagyok.

– És? – nógatta Orion.

– És gyáva.

Orion félrebillentette a fejét, még mindig várt.

Elijah sóhajtott.

– És szeretnék bocsánatot kérni mindenkitől, amiért szégyent hoztam az iskolára. És Szoláriára. És az egész tündérfajra.

– Ha még egyszer kimegy, akkor vége – morogta Orion, és éreztem, hogy komolyan gondolja. Végigsétált a padsorok között, felkapta Elijah székét, és átvitte a terem másik oldalára. – Húsz pont levonás az Aqua Háztól. És állva marad minden órámon, amíg ki nem érdemli az ülőhelyet.

Elijah gyorsan bólintott, visszasietett a padjához, és kínosan toporgott szék hiányában.

– Nos – fordult vissza Orion a táblához, majd tekintete a sapka nélküli görögdinnyére siklott. Sötét nevetés tört fel belőle, és kihívó vigyorral Diego felé fordult. – Felállni, Mr. Polaris!

Diego engedelmeskedett, enyhén remegett, miközben Orion elé lépett. A sapka égette a bőrömet, miközben Orion úgy méregette Diegót, mintha épp azon morfondírozna, pontosan hogyan pusztítsa el.

– Adja vissza – nyújtotta ki a kezét, de Diego megrázta a fejét.

Orion közelebb hajolt, fürkésző pillantással mérte végig.

– Hm… nem is magánál van, ugye? – Rám meredt, és szívem majd’ kiugrott a helyéről.

Igyekeztem rezzenéstelenül nézni, és éreztem, ahogy Tory közelebb hajol, készen rá, hogy magához vegye, ha esetleg Orion megneszelné.

Orion végigmért engem, Toryt és Sofiát, aztán visszanézett rám, és intett, hogy álljak fel. Egy kicsit megborzongtam. Nem dughatja a kezét a szoknyámba. Tanár. Ezt ő maga mondta ki Lionel Acrux házában.

Kinyújtotta a kezét, én pedig megvontam a vállam.

– Nincs nálam semmi, professzor – mondtam ártatlanul.

– Tényleg ezt a játékot akarjuk játszani? – hajolt egészen közel, és megcsapott a fahéj illata, emlékeztetve arra a bizonyos csókra. Veszélyérzet kerített hatalmába, amint megértettem, mire utal. Mosolyra húzódott a szám, aztán bólintottam.

Ördögi vigyort villantott, amitől a magabiztosságom azonnal szertefoszlott. Azt hitte, nyert. De vajon tényleg?

Hátralépett, még mindig mosolyogva.

– Mindenki öt házpontot veszít minden egyes percért, amíg Miss Vega megtartja azt a sapkát.

Levegő után kapkodtam, amikor éreztem, hogy a mögöttem ülők rám teszik a kezüket. Elhúzódtam, kikaptam a sapkát a szoknyámból, és Orion felé hajítottam, miközben valami frusztrált hang szakadt ki belőlem.

Ő elkapta a levegőben, visszament a görögdinnyéhez, és megint rátette a sapkát.

– Mégis hogyan szerezzem vissza, ha az egész osztályt megfenyegeti? – pufogott Diego.

Orion hátradőlt a székén, aztán feltette a lábát az asztal sarkára.

– Na pontosan ez az, Mr. Polaris, amit magának kell kitalálnia.

Tory

Negyedik fejezet

A főmágiaóra végeztével még idegesebbé váltam a Pokol Hetével kapcsolatban, mint előtte voltam. Orion professzor tanítási módszere hagyott némi kívánnivalót maga után. Az utolsó giminkben Chicagóban volt egy túl lelkes iskolai tanácsadónk, Mrs. McGravy, aki mindig a kedvességgel és a biztatással jött. Akkoriban azt kívántam, bárcsak seggfej lenne inkább! Most kezdem azt hinni, hogy tévedtem.

Mrs. McGravy adott volna némi építő jellegű tanácsot, hogyan éljem túl a Pokol Hetét, sőt még az önbizalmamat is megpróbálta volna helyreállítani. Orion viszont nyilvánosan megalázott, semmibe vett, sértegetett, aztán a szemembe mondta, hogy szerinte úgyis megbukom. És az volt az érzésem, hogy tényleg ezt is akarja. Nem úgy, mint a többi diáknál, akiket legalább ösztönözni próbált a sikerre. Velem és Darcyval kapcsolatban minden azon múlott, hogy ő Dariushoz és a többi örököshöz hű, és történjen bármi, nem akar minket a trónon látni.

Az elsőévesek együtt maradtak, úgy tartottunk a Gömbbe, hogy megebédeljünk, és elég mulatságos volt látni, mennyire összetartunk a nagyobb fenyegetés árnyékában.

Minden felsőbb éves diák hosszú, fekete köpenyt viselt, és gyanítottam, hogy ez csak arra szolgál, hogy még jobban kiemeljen minket, elsőéveseket az iskolai egyenruhánkban, és könnyű célpontok legyünk.

Folyamatosan levegőpajzsot tartottam magam körül, és a kényszerítéssel szemben is védelmet vontam. Nem kis koncentrációt igényelt, ezért csendben haladtunk. Talán még soha nem voltam ennyire közömbös az étkezéssel kapcsolatban, mint most.

– Felség! – kiáltott fel Geraldine hangosan, amint beléptünk a Gömbbe.

Felé fordultam, és láttam, hogy mindkét karját a feje fölé lendítve integet, miközben egy széken áll. Őszintén szólva amúgy is az egyik legmagasabb lány, akit ismertem, így végképp semmi szükség nem volt rá, hogy még jobban kiemelkedjen a tömegből, de úgy tűnt, élvezte.

Megkönnyebbülten eresztettem le, amikor a FAR társaságához csatlakoztunk a terem bal oldalán, Diego és Sofia pedig szorosan mögöttünk haladtak.

– Megőriztem nektek az asztalt – áradozott Geraldine, amikor odaértünk. – Elképesztő, de miután segédkeztetek a nimfatámadásnál, száznál is több új tag csatlakozott a FAR-hoz!

– Azta! – álmélkodott Darcy, valahonnan előkotorva némi lelkesedést, bár tudtam, hogy ez a rajongói klub neki ugyanúgy kényelmetlen, mint nekem.

Elvégre azt akarják, hogy fellázadjunk és visszaszerezzük a trónunkat. Bár egyre erősebben kísértett a gondolat, hogy kihívjam a seggfej örökösöket, továbbra sem állt szándékomban koronát tenni a fejemre. Szóval a belénk vetett hitük aligha volt megalapozott. Mégis, ebben a helyzetben örömmel elfogadtam bárminemű segítséget, és ha a FAR képes megvédeni minket ebéd közben, hát legyen.

Geraldine fekete köpenyt viselt, akár a többi felsőbb éves, és barátnője, Angelica melegen mosolygott ránk, amikor leültünk melléjük.

Geraldine már odakészített néhány tál szendvicset és sült krumplit, és mivel kihagytam a reggelit, sóvárgó nyögéssel huppantam le a székre.

Rávetettem magam az ételre, fél füllel hallgatva, ahogy Geraldine sorolja az új tagok nevét, és néha kezet nyújtottam egy-egy túlzottan izgatott illetőnek, aki elém lépett. A legjobb napomon sem hittem, hogy az a hercegnő lehetnék, akit ők elképzelnek maguknak, és némán bocsánatot kértem tőlük, amiért nem tudtam teljes figyelmet szentelni a bemutatkozásuknak – épp túlságosan lefoglalt, hogy tömjem magamba a kaját.

Miután benyomtam a negyedik szendvicset, hátradőltem, és csipegettem a púposra halmozott sült krumpliból is. Diego épp a sapkája miatt dühöngött, és egyre siralmasabb ötletekkel állt elő, hogyan szerezhetné vissza, miközben úgy festett, bármelyik pillanatban sírva fakadhat.

– Miért nem veszel egy újat, haver? – kérdeztem végül.

Darcy megrúgott az asztal alatt, én pedig kérdőn felvontam a szemöldököm, de úgy tűnt, a figyelmeztetése már későn jött. Diego a tenyerébe temette az arcát, valamit motyogott az abuelájáról, aki kötötte neki, aztán teljesen átváltott spanyolra. Sofia próbálta vigasztalni, vetve rám közben egy pillantást, ami egyértelműen azt sugallta: ez most a te hibád. Látványosan az égnek emeltem a tekintetemet, aztán belekortyoltam az italomba.

Azonnal visszatettem a kólát az asztalra, és a többiekre pillantottam.

– Valaki diétás kólát kért? – kérdeztem, azon töprengve, vajon véletlenül valaki más italát kaptam-e. Akárhányszor is próbáltam lebeszélni Geraldine-t arról, hogy mindig ő hozza nekünk az ételt meg az italokat, ő ragaszkodott hozzá, és sosem tévesztette el, szóval kételkedtem, hogy most hibázott volna.

Mielőtt bárki válaszolhatott volna, Geraldine és Angelica hisztérikus nevetésben tört ki, elterelve figyelmünket Diego önsajnálatáról.

– D-d-diétásat hoztam! – nyögte ki nagy nehezen Geraldine nevetés közepette.

– Tessék? – kérdeztem értetlenül.

– És csökkentett zsírtartalmú majonéz volt a szendvicsben! – tette hozzá Angelica, Geraldine-be kapaszkodva, miközben nevetve törölgette a könnyeit.

– Miért? – kérdeztem.

– P-p-pokol hete! – vihogta Geraldine, szemében kaján csillogással.

Eltátottam a számat, és egy jó adag műfelháborodást erőltettem az arcomra, a szívemre szorítva a kezem.

– Hogy tehetted ezt, Geraldine? – sóhajtottam. – Azt hittem, barátnők vagyunk!

Nevetése vinnyogásba csapott át, és annyira ragályos volt, hogy belőlem is kitört a kuncogás, miközben Darcyval összenéztünk.

Alig vettem észre, ahogy egy alak átvág a FAR asztalai között, és felpillantva egy Terra Házba tartozó srácot láttam, ahogy rám mosolyog, mintha a legjobb barátok lennénk.

– Segíthetek? – kérdeztem összeráncolt homlokkal, azon tűnődve, miért szakítja meg a beszélgetést.

– Üzenetet hoztam – mondta vidáman.

Gyanakodva néztem fekete köpenyére, és megerősítettem a pajzsomat, amennyire csak tudtam.

– Igen?

– Caleb azt üzeni, két perc.

– Tessék? – kérdeztem a vörös kanapé felé pillantva, ahol Caleb a karfán ült a többi örökös mellett. Időközben ők is ideértek.

A fiú elsétált, miután leadta az üzenetet, a tekintetem pedig összetalálkozott a terem másik felén ülő Calebével.

Önelégült félmosolyra húzta a száját, aminek láttán forróság öntött el. Elővette az Atlaszát a zsebéből, pötyögött rajta valamit, majd pittyent az enyém a táskámban.

Caleb:

Ketyeg az óra.

A félig elpusztított sült krumplira pillantottam, aztán Darcy szemébe néztem.

– Mi van? – kérdezte, az arcomat fürkészve.

Átnyújtottam neki az Atlaszomat, hogy lássa az üzenetet, és homlokráncolva olvasta. Mindent elmeséltem neki arról, mi vezetett Calebbel ahhoz a bizonyos dologhoz az Acrux-kastélyban, így pontosan értette, mire célzott az üzenet.

– Ugye nem gondolja komolyan, hogy most játsszátok azt az őrült játékot? – kérdezte.

– Miféle játékot? – érdeklődött Sofia, és még Diego is ránk pillantott ujjai között.

Darcy felvonta a szemöldökét, engedélyt kérve a tekintetével, hogy elmondhatja-e, én pedig pillanatnyi habozás után bólintottam. Nem sok értelme titkolni, ha ez a dolog rendszeressé válik.

– A buli során rávette Calebet, hogy vadásszon rá az Acrux-kastélyban. Ha nem kapja el tizenöt percen belül, nem haraphatja meg – magyarázta Darcy.

– És szerinted jó ötlet ilyen játékot űzni egy vámpírral? – kérdezte Diego undorral.

– Hé, ne ítélkezz, haver – vágtam vissza. – Nem én bőgök egy kötött sapka miatt.

– Bocs, nem úgy értettem – morogta.

Nekem úgy tűnt, pontosan úgy értette.

A terem túlsó feléről Caleb még mindig engem nézett, és amikor elkapta a tekintetemet, megérintette a karóráját, jelezve, hogy fogy az idő.

Hirtelen hátratoltam a székemet, és felálltam.

– Tényleg játszani akarsz? – kérdezte Darcy meglepetten.

– Orion azt mondta, ne hagyjam csak úgy, hogy megharapjanak. Ha Caleb nem kap el, nem haraphat meg – érveltem, miközben a szívem gyorsabban kezdett verni.

– Szerintem nem pont erre gondolt… – fintorodott el Sofia.

– Mindegy. Caleb Szolária egyik legerősebb vámpírja. Ez a legjobb esélyem, hogy elkerüljem a harapást. És ha nem indulok el most, elveszítem az időelőnyt.

– Tíz perc múlva kezdődik az óra – mondta Darcy félvállról.

– Fedezzetek. Ott leszek! – ígértem, majd megfordultam, és a kijárathoz rohantam.

Mielőtt kiléptem volna, még egy pillantást vetettem a terem közepén álló vörös kanapéra – mind a négy örökös engem nézett.

Caleb mondott valamit a többieknek, ajka játékos mosolyra húzódott. Max és Seth csak mérsékelten érdeklődtek, de Darius arcára feszült harag ült ki. Ahogy perzselő tekintete találkozott az enyémmel, a szívem megremegett a benne izzó indulat láttán. Nem beszéltem vele rendesen azóta, hogy egymás oldalán harcoltunk a nimfák ellen, és igazából azt sem tudtam, mit mondhatnék neki. Abban a pillanatban furcsa egység volt köztünk. Megmentettem az életét, ő meg az enyémet. Még sírtam is, amikor a karomban haldokolt. De aztán megjelent Orion, és meggyógyította, az a pillanatnyi őrület pedig, ami rám tört és azt hitette el velem, hogy fontos nekem, egy szempillantás alatt semmivé lett. Elég volt csak felidéznem, hogyan hajított le abba a gödörbe, hogy tudjam, ki is ő valójában. Az ellenségem. A tekintete azt súgta, hogy ő is pontosan így érez irántam.

Kiosontam a Gömbből, és gyorsan körülnéztem, vajon hová bújhatnék. Nem sok lehetőségem volt, és túl nagy előnyöm se, így keresztülszeltem az utat, és egyenesen a Vénusz Könyvtárba rohantam.

A könyvtáros nem volt a helyén, így az első adandó soron végigszáguldottam, tündérbiológiáról szóló kötetek között cikázva, majd a végén balra fordultam.

Felszaladtam az egyik csigalépcsőn, amely a felsőbb szintekre vezetett, felfelé és még feljebb, míg el nem értem a negyedik emeletet.

Végigrohantam egy keskeny, erkélyszerű folyosón, amely a könyvtár többi részére nézett, és épp lenéztem a korláton, amikor Caleb belépett az ajtón.

Lépteim visszhangja betöltötte a kovácsoltvas függőfolyosót, ő pedig azonnal felnézett, és a tekintete az enyémbe fúródott.

Megint mosolyra húzódott az ajka, ahogy megpillantotta zsákmányát, és nem bírtam megállni, hogy ne nevessek futás közben. Nem hittem, hogy meg tudok lógni előle, de mégis meg kellett próbálnia utolérni, természetfeletti vámpírereje nélkül.

Ahogy eltűnt a sorok között, megláttam egy létrát, ami levezetett egy szinttel lejjebb, és gyorsan leereszkedtem rajta.

Caleb léptei visszhangzottak, ahogy elindult felfelé ugyanazon a lépcsőn, amelyen én is jöttem, és kétségbeesetten kutattam másik menekülőút után. Lábujjhegyen osontam a függőfolyosón, amilyen gyorsan csak tudtam, de közben igyekeztem nesztelen maradni. A távoli sarokban két polc között rejtőzött egy másik lépcső, és azon siettem lefelé az alsó szintre.

A polcok között átvágva újra az ajtó felé vettem az irányt, de még félúton sem jártam, amikor Caleb felülről elém ugrott, és elengedte az indákat, amelyeket varázserővel idézett meg, hogy négy emeleten át leereszkedjen.

Lelassítottam, ő pedig szélesen elmosolyodott, ahogy közelebb lépett.

– Megvagy.

Mielőtt bármit szólhattam volna, Caleb előrelendült, a karjába kapott, és vámpírgyorsaságával átsuhantunk a könyvtáron, míg egy hátsó, magánhasználatú tanulószobába nem értünk.

Meglepetten kaptam levegő után, ahogy belökte mögöttünk az ajtót, majd a falnak nyomott, és a nyakamba mélyesztette a fogait.

A derekamat szorító karja egyre erősebben tartott, szinte fájdalmasan, és megpróbáltam hátrébb lökni, de nem engedett, csak egy morgást hallatott.

– Au! – sziszegtem bosszúsan, mire végre eleresztett, és bűnbánó mosolyt villantott rám.

– Bocs, a nimfákkal vívott harc óta nem töltekeztem fel, és nem akarok mást megharapni.

– Orion szerint jobban kéne próbálkoznom az ellenállással – jegyeztem meg, miközben oda nyúltam, ahol fogai átszúrták érzékeny bőrömet. – Azt hiszem, van benne valami.

Caleb kezét előrenyújtva lassan lépett felém, és nem ellenkeztem. Végigsimított a nyakamon, és ahogy a mágiája átjárta a sebet, be is gyógyította.

Ott maradt, a keze még mindig a bőrömön pihent, miközben nem eresztette a tekintetem.

– Ne nézz így rám – morogtam, próbálva lerázni, de nem mozdult.

– Hogyan?

– Mintha semmi közöd se lenne ahhoz a verembe taszítós szarsághoz közvetlenül a nimfatámadás előtt. Mintha nem két ellentétes oldalon állnánk ebben a harcban, amibe én soha nem akartam belekeveredni – csattantam fel, magam is meglepődve az iránta tanúsított haragomon.

– Valóban ellentétes oldalon állunk – mondta, hangjában nyoma sem volt bocsánatkérésnek, csak pusztán tényt közölt. – De basszus, Tory, fogalmad sincs, mennyire imádom ezt a játékot veled. Mióta visszatértünk arról a fogadásról, alig tudok másra gondolni. Az érzés, amikor a karomban tartalak, a véred íze az ajkamon, az adrenalin, ami akkor árad szét bennem, amikor futsz előlem…

A pulzusom önkéntelenül is meglódult a szavaitól, és amikor még közelebb hajolt, nem taszítottam el.

– Még csak nem is bánod, igaz? – suttogtam.

– Nem bánhatom. Felelősséggel tartozom. A többi örökösnek, a családomnak, Szoláriának… Mindenkire gondolnom kell. És ha te kerülsz a trónra, a nimfák talán megkapják azt az előnyt, amivel megnyerhetik ezt a háborút. Tudnod kell, hogy ezt nem hagyhatom.

Továbbra sem eresztett, és be kellett ismernem, valójában nem is akarom, hogy megtegye.

– Vonzódom a seggfejekhez – ismertem be halkan. – Csak általában hazudnak arról, hogy azok. Te legalább vállalod.

– Úgy bizony – felelte Caleb pimasz mosollyal, keze lassan felfelé indult a nyakamon. – Én egy őszinte seggfej vagyok. Akarsz még játszani velem, Tory?

– Talán – suttogtam, mert abban a pillanatban már magam sem tudtam biztosan.

Távol kellett volna tartanom magam tőle és az őrült barátaitól, de valahogy mégis úgy tűnt, az életünk újra és újra egymáséba gabalyodik. És Caleb legalább nem hazudott nekem. Nem ígérte nekem a világot, de szabad lehettem mellette – legalább bizonyos értelemben. Talán külön tudnánk választani a kettőt: amikor kettesben vagyunk, elfelejthetjük, hogy ő örökös, én meg egy elveszett hercegnő vagyok. És azon kívül maradhatunk az ellentétes oldalon ebben az ostoba háborúban. Meglehet, katasztrofálisnak ígérkezett az ötlet, de talán épp egy kis lázadásra vágytam.

– A „talán” nekem megfelel – hajolt közelebb Caleb, hogy megcsókoljon, és nem állítottam meg.

Szája forró és követelőző volt, azonnal fellángolt közöttünk a szenvedély, és nem bírtam ellenállni.

A szívem hevesebben vert, az ujjai pedig beletúrtak a hajamba, és épp annyira húzott magához, hogy sóhaj szaladt ki az ajkamon.

Mielőtt azonban továbbmehetett volna, ellöktem magamtól.

– Órára kell mennem – tiltakoztam. – Nem hiányozhatok egyetlen óráról sem a próbák előtt.

– Ó, nem akarhatjuk, hogy elbukj a Számvetésen, igaz? – incselkedett Caleb, miközben ajka végigsiklott az államon, és minden erejével azon volt, hogy maradásra bírjon.

– Komolyan mondom – nevettem fel, erélyesebben ellökve magamtól.

Caleb lebiggyesztette az ajkát, de nem hátrált, testével még mindig sarokba szorított.

– Akkor gyere el ma este a Terra Házba – kérte, sötétkék szeme ígéretekkel telin csillogott.

– Ma este sehová nem megyek. Kijárási tilalom van életben, emlékszel?

– Azok a szabályok rám nem vonatkoznak. Ráadásul, ha velem vagy, biztonságban leszel. Mindössze annyit kell tenned, hogy az egész éjszakát velem töltöd.

Erre aztán gúnyosan ránéztem, és azt mondtam:

– Kösz, de biztonságban tudom tartani magam. Viszont most már tényleg elkések…

– Ha elviszlek órára, eljössz ma este? – kérdezte, miközben ajka a nyakamhoz simult, és a gerincemen végigfutott a borzongás.

– Ha időben odaérünk, akkor megfontolom – feleltem.

Caleb az órájára pillantott, majd káromkodva a karjába kapott, és kilőtt velem a kis helyiségből.

Sikerült megőriznem a méltóságomat, és nem sikítottam, mint egy kilencéves a hullámvasúton, de úgy kapaszkodtam belé, mintha az életem múlna rajta, miközben a világ elmosódott, és semmire sem tudtam koncentrálni.

Caleb a Tűzaréna öltözője előtt fékezett le, ahol is letett, aztán a fülembe súgta:

– Egy perc múlva kezdődik az órád. Este várlak, szivi.

Az ajka az enyémre tapadt, és a szívem kihagyott egy ütemet attól, hogy nyilvánosan tette. Nem akartam, hogy az egész iskola az ő tulajdonaként könyveljen el, így gyorsan hátrébb léptem, és körbenéztem, hogy látta-e valaki. Szerencsére már majdnem elkéstünk, így mindenki bent volt, és megúsztam a drámát.

– Ne siess el semmit – vetettem oda, miközben beléptem a lányöltözőbe. – Csak annyit mondtam, hogy majd megfontolom.

Azzal az ajtó becsukódott mögöttem, és mosolyomat visszatartva haladtam befelé. Már majdnem úgy döntöttem, hogy nem veszem fel az óra által előírt tűzálló ruhát, de úgy éreztem, ma nem akarok újabb vitát nyitni Pyro professzorral. El kell fogadnom, hogy ezzel a szereléssel nem tudom olyan szabadon irányítani a tűzmágiámat, mintha nem lenne rajtam. De tovább fogok gyakorolni nélküle, míg elég magabiztos nem leszek ahhoz, hogy bebizonyítsam neki, téved.

Addig is túl kell élnem ezt az órát, és remélni, hogy örül, hogy végre sikerült edzenem Dariusszal.

A sárkány alakváltó gondolatára megfeszült bennem valami. De tudtam, hogy egyszer szembe kell néznem vele. Csak reméltem, hogy nem ma jön el az a pillanat.

Berohantam az öltözőbe, ahol Darcy és Sofia már órára készen vártak rám.

– Elkapott? – kérdezte Sofia tágra nyílt szemmel.

– Igen – sóhajtottam, bár a csók emléke némiképp enyhítette a dolog élét. Lehet, hogy Orionnak igaza volt, és tényleg kezdem élvezni. Talán legközelebb meg kéne próbálnom torkon vágni.

– Hát, lehet, hogy nem érdemes vele játszani, ha úgyis elkap – jegyezte meg Darcy, miközben levettem az egyenruhámat.

– Izgalmas, ettől függetlenül – feleltem. – Ráadásul… elég dögös.

– Na tessék – mondta Darcy, mire Sofia felnevetett.

Elmosolyodtam, miközben gyorsan átöltöztem az órához szükséges tűzálló ruhába, aztán kisiettünk az öltözőből. Útközben bosszúsan húzogattam az anyagot – biztos voltam benne, hogy gátolja a tűzmágiámat, de Pyro egyszerűen nem volt hajlandó meghallgatni.

Magas lófarokba kötöttem a hajamat, és kiléptem a Tűz Arénába, a figyelmemet Darcyra és Sofiára összpontosítva, rá sem nézve a két örökösre, akik a tanulók csoportjának hátsó részében bujkáltak.

Csatlakoztunk a többi elsőshöz, és Pyro azzal bízott meg minket, hogy hozzunk létre egy tűzgyűrűt, majd lőjünk át rajta tűzgolyókat.

Sofia a gyengébb mágikus képességű tanulókhoz ment, míg mi Darcyval ügyeltünk arra, hogy kellő helyet hagyjunk magunk körül, nehogy véletlenül megsebesítsünk valakit.

Gyakorolni kezdtünk, de a mágiám azonnal megmakacsolta magát – nem engedelmeskedett az akaratomnak, hol vadul kitört, hol füstpamacsokként foszlott szét.

Darcy is hasonló helyzetben volt mellettem, én pedig bosszúsan felsóhajtottam, miközben próbáltam kitalálni, hogyan kerekedhetnék felül a problémánkon anélkül, hogy levenném a tűzálló ruhát.

Pyro professzor homlokráncolva közeledett felénk, és felkészültem egy újabb fejmosásra arról, hogy nem értjük meg a lángok lényegét.

– Roxy a gyakorlásunk alkalmával sokkal jobban teljesített, mint az órán, professzor – szólalt meg Darius, mielőtt Pyro elért volna hozzánk, és meglepetten néztem rá.

Az Égi Időkben megjelent idézete után azt hittem, megint utáljuk egymást. De aztán eszembe jutott, hogy Gus Vulpecula cikkének többi része is egy rakás marhaság volt, szóval talán annak az idézetnek sem kellett volna túl nagy jelentőséget tulajdonítanom.

Dariusra pillantottam, próbáltam felmérni a hangulatát. Épp tűzből formált kesztyűket vont a kezére és karjára, és akaratlanul is bámultam a lenyűgöző mágikus bemutatót.

– Akkor talán segíthetne neki az órán is – javasolta Pyro.

Szóra nyitottam a számat, hogy tiltakozzak, de mit is mondhattam volna igazán?

– Természetesen, professzor – felelte Darius, széles mosolyt villantva, mintha ennél jobb dolga nem is lehetne.

– És talán Altair úr is segíthetne Darcynak – tette hozzá Pyro, és Calebet is odainvitálta.

Ő rám nézett, de nem törődtem vele, inkább Darius felé indultam. Semmi értelme nem lett volna megpróbálni kimagyarázni magam, és nem akartam, hogy lássa, mennyire zavar a közelsége.

– Akkor lássuk, van-e valami alapja az elméletednek a ruhával kapcsolatban – mondta Darius, miközben megálltam előtte. A tekintete végigpásztázta a testhez simuló felsőt és nadrágot, én pedig ellenálltam a késztetésnek, hogy összefonjam a karom a mellkasomon. A tapadós ruhában pőrébbnek éreztem magam, mintha valóban meztelen lennék.

– Ha legalább te egyetértesz velem, Pyro kénytelen lesz meghallgatni – morogtam.

– Itt hibázol, Roxy. Folyton azt kéred, hadd viselj mást, de a tündérek nem kérnek engedélyt arra, amit akarnak. Főleg nem olyantól, aki náluk gyengébb.

– Szóval szerinted csak közölnöm kellene a tanárral, hogy nem értek vele egyet, és tennem, amit akarok? – vontam fel a szemöldököm. Nyilván azt remélte, így bajba kerülök.

– Csak elmondom, én mit tennék – vonta meg a vállát.

Mielőtt válaszolhattam volna, megragadta a kezem, és az ereje úgy csapódott nekem, mint egy szökőár. Felnyögtem, ahogy a mágiám ösztönösen védekezni kezdett, és kiszorította őt, így csak a szélére férkőzhetett.

Darius bosszúsan felmordult.

– Legutóbb beengedtél – emlékeztetett halk hangon. – Miért bíztál bennem akkor, és most miért nem?

Kelletlenül megköszörültem a torkom.

– Akkor sem bíztam benned. Csak félretettem a természetes ösztönömet, amely megvéd a szociopatáktól. Adj egy kis időt, hogy ezt újra képes legyek megtenni.

Darius ereje egyre erősebben nyomult az enyémnek, és egy lépéssel közelebb húzott magához.

– Engedj be, Roxy – suttogta, és egy pillanatra úgy tűnt, nem csak a mágiánkra gondol.

Miért kell ehhez kézen fogva állnunk? A tenyerem bizsergett, és ennek semmi köze nem volt a mágiához – csak az őrjítően vonzó seggfejhez előttem. Hüvelykujját végighúzta a kézfejemen, forróságot csalogatva a bőröm alá, és biztos voltam benne, hogy szándékosan tette. De nem engedhettem, hogy kizökkentsen.

A szemébe néztem, és hosszú sóhajjal leeresztettem a védelmemet.

Nagyszerű, bizsergető áramlással áradt belém a varázsereje, teljesen megtöltött. Hátam ívbe feszült, és önkéntelenül is közelebb léptem hozzá. Darius a másik kezemet is elkapta, tekintete fogva tartott, miközben hozzászoktam az érzéshez, hogy átjár a mágiája.

– Nyomd vissza – parancsolta rekedt hangon.

Már épp megkérdeztem volna, hogy mit ért ez alatt, de a mágiánk annyira összefonódott, hogy megértettem, mire gondol. Az erőm kifolyt belőlem, és összekulcsolt kezünkön keresztül belé áramlott.

Egy pillanatig sem állt ellen a mágiámnak, de ahogy a szemébe néztem, láttam, ahogy a pupillái kitágulnak az erőm befogadásától.

Beharapta az ajkát, ahogy megszorította a kezemet, majd újra közelebb húzott, a mellkasunk szinte összeért.

– Varázsdugás helyett inkább azt tedd, amit Pyro kért – szólt közbe Caleb, mire összerezzentem, és visszarántottam a mágiámat, Darcy és ő felé fordulva.

– Félsz, hogy elcsábítom, Cal? – kérdezte Darius, szórakozott mosollyal a szája szélén.

– Kizárt – felelte Caleb közönyösen, de a tekintete megkeményedett.

– Még itt vagyok – szóltam ingerülten. – És egyikőtök sem elég érdekes ahhoz, hogy sokáig lekösse a figyelmem, szóval nincs értelme egymással harcolnotok érte. Talán folytathatnánk az órát?

Darius kihívóan vigyorgott Calebre, én meg az ég felé emeltem a tekintetem.

– Én szívesen gyakorlok egyedül, ha ti sem bánjátok – javasolta Darcy, nem túl burkoltan próbálva kiszabadítani a kezét Caleb szorításából.

– Ne aggódj, szépségem, ígérem, gyengéd leszek – mondta Caleb, figyelmen kívül hagyva a próbálkozását.

A testvérem szemmel láthatóan nem örült ennek az egésznek, és nem is hibáztathattam érte. Olyan pillantást vetett rám, ami azt üzente, szinte bárhol szívesebben lenne, mint hogy Calebbel kézen fogva álljon. Dariusra pillantottam, majd felvont szemöldökkel Darcy irányába meredtem, mintha azt mondanám: „Na, ki járt rosszabbul?” Darcy felnevetett, a két örökös pedig értetlenül nézett ránk, próbálva megfejteni szótlan beszélgetésünket.

– Gyerünk, Roxy, mutasd meg, mit tudsz – mondta Darius, és elengedte az egyik kezem, hogy varázsolni tudjak vele.

Elhúzott Darcytól és Calebtől, én pedig bocsánatkérő pillantást vetettem a testvéremre, és sétálni kezdtünk a homokos arénán keresztül.

Darius egyre több mágiát áramoltatott belém, ahogy haladtunk, míg végül a mellkasom már izzott tőle.

Megrántottam a kezem, megállítva őt, mielőtt az aréna túlsó, árnyékos oldalára értünk volna. Eszem ágában sem volt egyedül maradni vele – itt, az aréna közepén bőven volt elég hely a gyakorlásra.

Darius rám mosolygott, és megállt, engedve a húzásomnak. Gondolom, vagy ez, vagy elengedi a kezem – de úgy tűnt, az nem állt szándékában.

– Rendben, Roxy. Mi lenne, ha újra létrehoznál nekem egy motort? – kérdezte.

– Nem ismered annyira a motorokat, hogy meg tudd mondani, ha valamit rosszul hozok létre – mondtam vállat vonva.

Nem örültem, hogy felfedezte a motorok iránti szenvedélyemet. Úgy éreztem, fegyvert adtam a kezébe, és nem akartam, hogy még több dolgot megtudjon rólam – különösen ne azt, mennyit jelent nekem ez az egész.

– Tudok róluk eleget – biztosított. – Például azt, hogyan kell gyorsabban vezetni, mint bárki más, akit ismerek.

– Elég nagy szavak ezek valakitől, aki nem tudja megkülönböztetni a tankot a harckocsitól – vontam meg a vállam.

– Mit szólsz? Ha sikerül megformálnod egyet tűzmágiából, versenyezhetünk, és megmutathatod, hogy nem csak jártattad a szádat – ajánlotta.

Haboztam. Nem jó ötlet, de… már iszonyúan hiányzott az úton száguldás. Az elmúlt hetekben krónikus elvonási tüneteket okozott a motorhang hiánya, és Darius csúcskategóriás gépcsodái túl csábítóak voltak.

– Ha én nyerek, megtarthatom a motort – mondtam.

– Nem fogsz nyerni – felelte hanyagul.

– Akkor nyilván nem félsz elfogadni a feltételeimet.

– Rendben. És ha én nyerek, mit kapok? – kérdezte.

Felnéztem rá, és a gondolataim őrült sebességgel cikáztak, hogy mit is ajánlhatnék neki. De ugyan mire van szüksége egy seggfejnek, aki arannyal teli palotában lakik?

– Kézbe veszem az egyik motorodat. Elvégzem rajta azokat a módosításokat, amik szerinted feleslegesek, és másodszor is bebizonyítom, hogy tévedsz – ajánlottam.

– De ha nekem van igazam, és tényleg nincs szükség az úgynevezett módosításaidra, akkor nem sokat nyerek, nem igaz? – morfondírozott.

Felvontam a szemöldököm.

– Nincs igazad, de valószínűleg lehetetlen elérni, hogy ezt beismerd. Szóval mit akarsz helyette?

Darius a nyelvét az arcának nyomta belülről, miközben elgondolkodott, tekintete végigsiklott rajtam, amitől kénytelen voltam áthelyezni testsúlyomat a másik lábamra.

– Majd kitalálok valamit – biztosított.

– Persze. Bármit is akarsz. Úgyis én fogok nyerni, szóval nem számít – vontam meg a vállam.

Elfordultam tőle, rákapcsolódtam a mágiájára, és hozzáfogtam a tűzmotor létrehozásához.

Ahogy várható volt, a hülye ruha teljesen megzavarta a varázserőmet, és még Darius segítségével is alig tudtam kordában tartani. Tizenöt perc szenvedés után még ő is kénytelen volt beismerni, hogy ez a vacak tényleg hátráltat.

– Le is vehetnéd – javasolta, miközben a legutóbbi próbálkozásom tűzgolyóvá alakult, ami kis híján leégette a dühösen ránk meredő Marguerite szemöldökét.

– Az ki van zárva – vágtam rá flegmán.

Pyro meglehetősen lehangoltnak tűnt az erőfeszítéseimtől, és alig tudtam visszafogni ingerültségemet, ezért feltűrtem az ingujjamat, és felhajtottam a pólóm alját, hogy kilátszódjon a derekam.

– Mindkét kezemre szükségem lesz – szóltam Dariushoz, a szemébe nézés nélkül.

Nem is kellett több biztatás, előrelépett, és megragadta a derekamat, ahogy korábban is. Ezúttal viszont nem simultam hozzá, hanem csak a mágiámra koncentráltam, hogy végre úgy működjön, ahogyan akarom.

A frusztráltságom miatt több erőt vetettem be, mint terveztem, és Darius mágiáját is magammal rántottam.

Egy lángok szülte, életnagyságú motor termett előttem, amelyet aztán diadalittasan küldtem végig az arénán.

Pyro félbehagyta, amit csinált, és megtapsolt. Még néhány osztálytársam is csatlakozott hozzá.

Elkezdtem a motorral cikcakkban szlalomozni a diákok között, miközben megkerülte az arénát, Darius pedig közelebb hajolt a fülemhez, kezével még mindig a derekamon.

– Gratulálok, Roxy. Akkor szerdára már meg is van a randink.

Figyelmen kívül hagytam nagyot dobbanó szívemet a „randi” szó hallatán, mert hát ez nyilvánvalóan nem az.

– Lehet, hogy már van programom szerdára – feleltem.

– Igen, van. Velem.

Elengedte a derekamat, és ezzel megingott a mágia fölötti uralmam, a motor pedig ezernyi lángnyelvre robbant szét, amik gyorsan kihunytak, lévén nem volt mit elemészteniük.

Választ akartam adni Dariusnak, de már félig átszelte az arénát, úton volt az öltöző felé. A többiek is szétszéledtek, én pedig Darcyt kezdtem keresni a tekintetemmel.

Épp felém tartott, és keményen meg kellett dolgoznom azért, hogy semlegessé tegyem az arckifejezésemet, mire odaért. Az órán rá vetett lopott pillantásaimból ítélve nem úgy tűnt, mintha sikerült volna Calebbel erőmegosztást végrehajtaniuk.

A szerdai terveim között egészen biztosan nem szerepelt az, hogy megint Darius Acrux társaságában töltsem az időmet. De ha most visszakozom, azzal hagyom, hogy győzzön. És azt egyszerűen nem engedhetem meg magamnak.

Darcy

Ötödik fejezet

Görcsbe rándult a gyomrom, és a hányinger kerülgetett, amint Orion irodája előtt álltam, készen a következő megbeszélésünkre. Fogalmam sem volt, hogy fogom ezt az egész kínos helyzetet kezelni.

Talán egyszerűen kérhetnék egy új összekötőt. Igen, ezt mindenképpen javasolnom kellene. Sokkal könnyebbé tenné ezt az egész „tilosban járás” dolgot.

Idegesítően korán érkeztem, mert hallottam, hogy egy csapat diák az Aer Házból nagyszabású támadást tervez a házuk elsőévesei ellen. Hogy elkerüljem a balhét, már háromnegyed hétkor itt voltam. És a legrosszabb ötlet díját nyeri…

Orion a folyosó végén tűnt fel, makulátlan öltönyt viselve. Egészen másképp festett, mint a szokásos gyűrött pitballmezben vagy az ing-nadrág összeállításban. Bár gondolom, a pitballpálya továbbra is le van zárva.

Az agyam zakatolt, amikor ráeszméltem, hogy pontosan érkezik. Sőt, nem is csak pontosan. Kifejezetten korán. Féltem, hogy hátraarcot vág, és később jön vissza, de határozottan közeledett felém. Az Atlaszát a kezében tartotta, a szeme a képernyőre szegeződött. Nem tudtam eldönteni, jobb-e, hogy nem néz rám. Csak azt éreztem, hogy minél közelebb ér, annál kevesebb levegő jut a tüdőmbe minden egyes lélegzetvételnél.

Végül megállt előttem, leengedte az Atlaszt maga mellé, és felnézett.

Csend töltötte ki a kettőnk közötti teret.

Állát vakarva lépett az ajtóhoz, és közben az alkarja az enyémhez ért. Gyorsan hátrébb húzódtam, és csak ácsorogtam mögötte. Eldöntöttem, hogy talán még idejekorán hagyni kéne ezt az egész gyötrelmes leckét. Ami kivételesen egy teljes foglalkozás lesz. Pont ma? Miért pont ma vagy itt időben?

– La… professzor – korrigáltam félúton. Honnan jött ez? Majdnem kimondtam a keresztnevét!

– Nem beszélek spanyolul, Miss Vega.

Mondhatom, roppant vicces.

Belépett a szobába, és nyitva hagyta maga mögött az ajtót. Megtorpantam a küszöbön, majd félig beléptem, és csak a hátát láttam, miközben átsétált a szobán.

– Hát… tulajdonképpen arra gondoltam, talán jobb lenne, ha másik összekötőt kapnék – vetettem fel, de a hangom után csak újabb, kínzó csend következett.

Orion helyet foglalt a székén, és ezúttal nem nyúlt a bourbonhöz.

– Nem szükséges. Jöjjön be! Csukja be az ajtót!

A nagy, barna bőrkötéses könyv ott feküdt az íróasztalán, és amikor beléptem, megláttam a címét: Tündérrendek.

Becsuktam az ajtót, a kattanásba szinte beleremegett a fülem. Megnedvesítettem kiszáradt ajkam, átvágtam a szőnyegen, és leültem vele szemben.

A falióra olyan hangosan ketyegett, hogy a bal szemhéjam remegni kezdett.

Magához húzta a könyvet, egy kék tollal jelölt oldalnál nyitotta ki, és némán olvasni kezdett. Amíg ő ezzel volt elfoglalva, én az arcát figyeltem, próbáltam rájönni, mire gondolhat. A tekintetem az ajkára siklott, és forróság száguldott végig a gerincemen, ahogy újra feltört bennem annak a csóknak az emléke, és legszívesebben csak…