részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Arnold Schwarzenegger: Be Useful. Seven Tools for Life
Penguin Press, an imprint of Penguin Random House LLC

Copyright: Fitness Publications, Inc. © 2023
Hungarian translation © 2023 Babits Péter
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítófotó © John Russo / Getty Images

ISBN 978 963 604 344 5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Kiss Béla
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

1. Legyen tiszta jövőképed

2. Gondolkodj nagyban

3. Dolgozd ki a beled

4. Eladni, eladni, eladni

5. Válts nézőpontot

6. Csukd be a szád, nyisd ki az elméd

7. Törd össze a tükreidet

Egy utolsó köszönetnyilvánítás

Bevezetés

Néhány hónappal azután, hogy 2011-ben lejárt a kormányzói mandátumom, az egész világom összeomlott.

Nem mintha addig olyan fényesen mentek volna a dolgok. Miután 2006-ban megszereztem a szavazatok 57 százalékát, s ezzel földcsuszamlásszerű győzelmet arattam, majd elfogadtattam az új környezetvédelmi törvényt, amely az egész világra nagy hatással volt, és Kalifornia történetének legnagyobb szabású infrastrukturális beruházásához vezetett – ami még jóval a távozásom után is szolgálni fogja a kaliforniai autóvezetőket, diákokat és gazdákat –, a gazdasági világválság sűrűjében eltöltött két és fél hivatali évem alatt leginkább úgy éreztem magam, mintha beraktak volna egy centrifugába egy raklapnyi téglával együtt. Megállás nélkül záporoztak rám a csapások, a létező összes irányból.

2008-ban, amikor beütött a krach, az emberek egyik nap még az otthonuk elvesztésétől rettegtek, másnap pedig már akkora recesszió elé néztek, mint a nagy gazdasági világválság óta soha – köszönhetően egy csapat pénzéhes bankárnak, aki tönkretette a világ pénzügyi rendszerét. Kalifornia egyik nap rekordösszegű költségvetési bevételt könyvelt el, ami lehetővé tette a tartalékképzést, másnap az állami büdzsé, ami túlságosan is szoros szálakkal kötődött a Wall Streethez, húszmilliárd dolláros hiánnyal küszködött, és az állam kis híján csődbe ment. Annyi időt töltöttem összezárva a két párt vezetőivel, miközben próbáltuk visszarántani magunkat a szakadék széléről, hogy kérvényezhettük volna, jegyezzenek be minket élettársakként.

Csak hát az embereket ez egy cseppet sem érdekelte. Ők mindössze annyit láttak, hogy megnyirbáljuk az állami szolgáltatásokat, miközben emeljük az adókat. Mondhatnám, hogy a kormányzóknak nincs ráhatásuk a globális pénzügyi válságokra, de az igazság az, hogy azért is elismerést kapunk, ha a gazdaság tőlünk függetlenül szárnyalásba kezd, ezért úgy tisztességes, ha a gyors zuhanásáért is felelősséget vállalunk. Ettől persze még nem lesz jobb érzés.

Persze elkönyveltünk jó pár győzelmet. Lebontottunk egy rendszert, ami az emberek érdekeivel ellentétesen vétójoggal ruházta fel a politikai pártokat, és semmirekellő lúzerekké silányította politikusainkat. Visszavertük az olajvállalatok támadásait, amikor meg akarták hiúsítani a környezetvédelmi erőfeszítéseinket, és még erőteljesebb lépéseket tettünk: az egész államban napelemeket és egyéb megújuló energiaforrásokat telepítettünk, hogy történelmi léptékű beruházásainkkal példát mutassunk a tiszta energetikai megoldásokra vágyó világnak.

Csakhogy a 2000-es évek végén megtanultam: hozhatsz bármilyen forradalmi törvényeket, teljesen új alapokra helyezheted egy szövetségi állam egész működését, attól még totális kudarcnak fogod érezni az egész tevékenységedet, ha egy választó azt kérdezi tőled, miért nem tarthatja meg az otthonát, ha egy szülő nem érti, miért kellett csökkentened a gyereke iskolájának a költségvetését, vagy ha a munkavállalók tudni akarják, miért bocsátják el őket.

Természetesen nem először tapasztaltam meg, milyen a nagy nyilvánosság előtt kudarcot vallani. Testépítő karrierem során drámai vereségeket szenvedtem, és olyan filmekben is szerepeltem, amikben nem kellett volna. Nem először láttam, ahogy a népszerűségi indexem a Dow Jonesnál is gyorsabban zuhan.

Pedig még a közelébe se jártam annak, hogy beleálljak a földbe.

Még csak nem is a recesszió döntötte romba a világomat.

Egyedül én tehettem róla.

Szétrobbantottam a családomat. Aminél szörnyűbb kudarc nem létezik.

Nem fogom itt felidézni a történteket. Más helyeken már megtettem, azután mások még többször megtették helyettem. Már mindenki hallotta. Aki mégsem, annak ott a Google, keressen csak rá bátran. Épp elég fájdalmat okoztam már a családomnak, és épp elég hosszú út áll még előttem, hogy ezt jóvátegyem. Nem fogom táplálni a pletykákat.

A lényeg, hogy 2011 végén egyszerre ismerős és idegen helyen találtam magam: a gödör alján. Nem először jártam itt, de ezúttal arccal feküdtem a sárban, a sötétben, és döntenem kellett: lecsutakoljam-e magam, és lassan kikászálódjak ebből a helyzetből, vagy inkább adjam fel az egészet.

A kormányzóságom után szövögetett filmtervek mind füstbe mentek. Az életem történetén alapuló rajzfilm, amit olyan izgatottan vártam? Elkaszálták. A média leírt, mondván, a színdarab véget ért a három felvonással: Testépítő, Színész, Kormányzó. Persze mindenki szereti, ha a sztori tragédiába torkollik, és minél nagyobbat bukik a főhős, annál jobb.

Ha csak egy sort is olvastál rólam, talán már tudod, hogy nem szokásom feladni a dolgokat. Valósággal élvezem a kihívást, amikor vissza kell kapaszkodnom a csúcsra. Hisz épp a küzdelemtől olyan édes a siker – ha eléred.

Az életem negyedik felvonásában az előző három elemei keverednek, hogy együtt a lehető leghasznosabbá tegyenek, de ráadásként van itt még valami, amire nem számítottam. Folytatom testépítő és fitnesz keresztes hadjáratomat: motivációs e-mailjeim napi szinten százezrekhez jutnak el; Arnold Sportfesztiváljaimat az egész világon megrendezik. Politikai tevékenységemet is folytatom az After-School All-Stars programmal, amely százezer gyermek oktatásában nyújt segítséget negyven nagyvárosban; a USC Schwarzenegger Intézetnél, amely az egész Egyesült Államokban népszerűsíti a reformtörekvéseinket, valamint a Schwarzenegger Klímakezdeményezésnél, amely a környezetvédelmi irányelveinket hirdeti az egész világnak. Ami meg a szórakoztatóipart illeti… Abból futja erre az egészre. Miután kikeveredtem a hollywoodi dzsungelből, ahol egyik filmet a másik után csináltam, most egy tévésorozattal térek vissza, ami számomra egészen új önkifejezési eszköz, és nagyon élvezem az elsajátítását.

Mindig tudtam, hogy folytatni fogom a munkát ezeken a területeken. Ahogy mindig is mondtam: visszatérek. Arra viszont nem számítottam, hogy sorozatos bukásaim, megváltásaim és feltámadásaim melléktermékeként életvezetési tanácsokat fogok adni.

Egyes cégek hirtelen akkora összegeket kínáltak azért, hogy motivációs beszédeket tartsak az ügyfeleiknek és a dolgozóiknak, mintha egy leköszönt amerikai elnök lennék. Mások videóra vették ezeket a beszédeket, kitették a YouTube-ra, és megosztották a közösségi médiában, ahol észvesztő tempóban osztották meg őket. Aztán a közösségi médiacsatornáim közönsége is nőni kezdett, mert valahányszor megszólaltam rajtuk az aktuális sürgető kérdésekkel kapcsolatban – vagy próbáltam a józanság hangja lenni a káoszban –, a videók még észvesztőbb tempóban terjedtek.

Az emberek láthatóan ugyanúgy profitáltak abból, amit mondtam, ahogy a pályám elején én is sokat profitáltam a jótanácsokból, amiket olvastam vagy a személyes találkozások alkalmával hallottam a példaképeimtől, akikről még lesz szó ebben a könyvben. Ezért magamra vállaltam ezt a szerepet, és kezdtem még több pozitivitást vinni a világba. És minél többet beszéltem, annál többen jöttek oda hozzám az edzőteremben azzal, hogy átsegítettem őket a nehéz időkön. Gyógyult rákbetegek, egykori munkanélküliek vagy épp karrierváltás előtt állók. Megkerestek férfiak és nők, fiúk és lányok, középiskolások és nyugdíjasok, gazdagok és szegények – a sokszínű emberiség minden etnikumának, vallásának és orientációjának képviselői.

Ez fellelkesített, ugyanakkor meg is lepett. Nem igazán értettem, miért történik. Így hát azt tettem, amit mindig, ha meg akarok érteni valamit. Megálltam, és kielemeztem a helyzetet. És arra lettem figyelmes, hogy ha hátrébb lépek, rengeteg negatív érzelmet, pesszimizmust és önsajnálatot látok a világban. Feltűnt, milyen sokan érzik magukat vacakul a bőrükben, pedig a szakértők folyton azt hajtogatják, hogy még soha nem volt nekünk ennyire jó az emberiség történelmében. Sosem volt kevesebb háború, kevesebb betegség, kevesebb szegénység, kevesebb elnyomás. Az adatok legalábbis ezt mutatják. Ez az objektív valóság.

Csakhogy léteznek másféle adatok is. Talán szubjektívebbek és nehezebben mérhetők, de mind láthatjuk és hallhatjuk őket, ha csak megnézzük a híradásokat, hallgatjuk a rádiót, vagy görgetni kezdjük a hírfolyamunkat. Rengetegen beszélnek arról, mennyire jelentéktelennek, láthatatlannak, reménytelennek érzik magukat. Fiatal lányok és nők panaszkodnak arról, hogy nem elég jók, nem elég szépek. Fiatal férfiak látják magukat értéktelennek és tehetetlennek. Egyre többen követnek el öngyilkosságot, és lesznek függők.

Különösen a Covid–19-járvány nyomán tűnik fel ez az új, érzelmi járvány, ami lényegében a társadalom minden szintjén jelen van. A depressziótól és a szorongástól szenvedők száma 2020 óta világszerte 25 százalékkal emelkedett. A Bostoni Egyetem Közegészségügyi Iskolájának 2020 szeptemberében megjelent tanulmányában a kutatók arra jutottak, hogy az amerikai felnőttek körében a depresszió gyakorisága a háromszorosára nőtt 2018 és 2020 tavasza között – alig néhány hónapnyi karantén után. Míg korábban az amerikai felnőttek 75 százaléka saját elmondása szerint nem tapasztalt depresszióra utaló tüneteket, 2020 áprilisára ez az arány már 50 százalék alá süllyedt. Ez azért jelentős változás!

A probléma ráadásul messze túlmutat a Covid–19-járványon, hiszen vannak olyan csoportok – sőt, ha őszinték akarunk lenni: egész intézmények és iparágak –, amelyek hasznot húznak az emberek nyomorúságából, és élősködnek rajtuk, még jobban feldühítik és hazugságokkal tömik őket, tápot adnak rossz érzéseiknek. Mindezt kizárólag az anyagi vagy politikai haszonszerzés reményében. Ezek az erők abban érdekeltek, hogy nyomorult és tehetetlen állapotban tartsák az embereket, és eltitkolják előlük, milyen egyszerűen élhetnének a hasznosság és öntudatosság eszközeivel, amelyek a leghatékonyabb fegyvereink a boldogtalansággal és az apátiával vívott harcban.

Szerintem ez az oka annak, hogy világszerte milliók hallgatnak podcasteket, olvasnak online fórumokat és az enyémhez hasonló hírleveleket; próbálják kiszűrni belőlük a hitelesnek tűnő válaszokat. Kultúránk olyan mélypontra süllyedt, hogy saját maguk próbálják felkutatni azokat, akikben megbízhatnak, akik nem hazugságokkal tömik őket, és akik akkor is próbálnak pozitívak lenni, ha mindenki más negatív.

Minden áldott nap belebotlottam ezekbe az emberekbe az edzőteremben. Úgy éreztem, hasonlítanak hozzám, mert sok olyasmit mondtak, amit én is éreztem, miután 2011-ben leköszöntem a hivatalomból, és a világ kezdett széthullani köröttem. Közben azt is megfigyeltem, hogy amikor tanácsot adok nekik és bátorítom őket, amikor próbálom inspirálni, megerősíteni és motiválni őket, egy nagyon is jól ismert eszköztárból merítek.

Ezt az eszköztárat hatvan év alatt fejlesztettem ki, és életem mindhárom felvonásában nagy hasznát vettem. Több mint egy évtizeddel ezelőtt is ehhez folyamodtam, amikor beleálltam a földbe, de úgy döntöttem, csak azért is kimászom a gödörből. Nincs ezekben az eszközökben semmi forradalmi. Inkább időtlennek lehet nevezni őket. Mindig működnek. Ez így volt, így van, így lesz. Úgy gondolok rájuk, mint egy tervrajz elemeire vagy tájékozódási pontokra egy térképen, ami a boldog, sikeres és hasznos élethez vezet – bármit jelentsen is ez számodra.

Arra szolgálnak, hogy tudd, mi a célod, és hogy miként juthatsz el oda. Hogy állj készen belefektetni az ehhez szükséges munkát, és légy képes azt mondani a számodra fontos embereknek, hogy az út, amire el akarod vinni őket, megéri az erőfeszítést. Idetartozik a képesség, hogy nézőpontot válts, ha úttorlaszba ütközöl; hogy tartsd nyitva a szemed és az elméd; hogy tanulj a környezetből, amelyen át új utakat keresel. S ami mindennél fontosabb: miután eléred a célod, sose felejtsd el mindazt a segítséget, amit útközben kaptál – és ne mulaszd el meghálálni.

Tedd magad hasznossá – ezt a címet adtam a könyvnek, mert ez a legjobb tanács, amit apámtól kaptam. Olyan tanács, ami belém ivódott, és sosem merült feledésbe. Remélem, hogy azok a tanácsok, amiket az elkövetkező oldalakon adok neked, ugyanígy meggyökereznek benned is. Hasznosnak lenni – ez a motiváció munkált valamennyi döntésem mögött; ez az erő diktálta, milyen eszközöket vessek be. Testépítő bajnok akartam lenni, milliomos filmsztár, közszolga – igen, ezeket a célokat tűztem ki, de nem ezek motiváltak.

Apám sok éven át nem értett egyet velem a hasznosságról kialakított elképzelésemmel – sőt, ha már itt tartunk, talán én sem értek egyet a te elképzeléseddel –, de egy jótanácsnak nem is ez a lényege. Nem arra való, hogy megmondjam neked, mit építs, és megmutassam, hogyan építsd fel, vagy hogy miért fontos. Apám annyi évesen távozott el ebből a világból, amilyen idősen én romba döntöttem az egész világomat. Ezért sem tudtam megkérdezni tőle, mit tegyek ebben a helyzetben, de azért sejtem, mit válaszolt volna: „Tedd magad hasznossá, Arnold.”

Azért írtam ezt a könyvet, hogy tisztelegjek a szavai előtt, és megfogadjam a tanácsát. Hálából az évekért, amik neki nem adattak meg, de nekem igen, hogy jóvátegyem a vétkeimet, kimásszak a gödörből, és eljátsszam életem negyedik felvonását. Abban a hitben írtam ezt a könyvet, hogy bárki megragadhatja az eszközöket, amiket én életem minden szakaszában használtam, mert mindenkinek szüksége van egy megbízható térképre, hogy eljusson abba az életbe, amit élni akar.

Ám mindenekelőtt azért írtam ezt a könyvet, mert mindenkinek szüksége van arra, hogy hasznossá tegye magát.

1. fejezet Legyen tiszta
jövőképed

Olyan sokan érzik magukat elveszve, még a legjobbak között is.

Olyan sok jó ember nem tudja, mihez kezdjen az életével. Egészségtelenek. Boldogtalanok. Rengetegen utálják a munkájukat. Emberi kapcsolataik sem gyümölcsözőek. Sosem mosolyognak. Sosem nevetnek. Semmire sincs energiájuk. Haszontalannak érzik magukat, és tehetetlennek, mintha kényszerpályán mozognának, ami nem vezet sehová.

Ha tudod, mit keress, mindenfelé őket látod. Talán akkor is, ha a tükörbe nézel. Nem gond. Nincs veled semmi baj. Egyikükkel sincs. Egyszerűen csak ez történik, ha nincs tiszta képed arról, mit szeretnél elérni, se arról, hogyan szerezd meg, amit véleményed szerint megérdemelsz.

Ezen tudunk segíteni. Mert minden jó, minden nagy változás a tisztánlátással kezdődik.

Fontos, hogy tisztán lássuk a jövőnket. Fontos, hogy tiszta képünk legyen arról, milyen életet szeretnénk, és tervet kovácsoljunk a céljaink elérésére. Akik a leginkább elveszettnek érzik magukat, egyik téren se jeleskednek. Nincs se jövőképük, se tervük. Belenéznek a tükörbe, és azt kérdezik: „Hogy a csudába jutottam ide?”, de nem tudják a választ. Számtalan döntést hoztak, és számtalan dolgot tettek, ami végül ide juttatta őket, mégsem képesek felismerni egyiket sem. Talán még vitába is szállnak veled: „Rühellem ezt az egészet, miért akartam volna, hogy ez legyen?” Pedig senki sem erőszakolta az ujjukra azt a gyűrűt vagy nyomta kezükbe a második sajtburgert. Senki sem kényszerítette bele őket a gyűlölt állásukba. Senki sem kényszerítette őket, hogy lógjanak a suliból, az edzésről, a templomból. Senki sem kényszerítette őket, hogy alvás helyett egész éjszaka a videójátékaik előtt üljenek. Senki sem kényszerítette őket, hogy még megigyák azt az utolsó sört, vagy elverjék az utolsó pénzüket is.

Mégis őszintén hisznek abban, amit mondanak. Én meg elhiszem, hogy ebben hisznek. Úgy érzik, az élet csak úgy megtörténik velük. Tényleg azt gondolják, hogy nincs beleszólásuk abba, hogyan alakul.

Mondjak valamit? Részben igazuk van.

Egyikünknek sincs beleszólása abba, honnét jön. Én például a hidegháború elején nőttem fel egy kis osztrák faluban. Anyám nagyon szeretett. Apám keményen fogott minket, a fizikai erőszaktól sem riadt vissza, mégis nagyon szerettem. Oké, ez elég komplikált. Biztos vagyok benne, hogy a te történeted is az. Lefogadom, hogy a környezeted nem is sejti, mennyire. Ezen egyikünk sem tud változtatni – de azon igen, merre indulunk tovább.

Mindennek megvan az oka, és mindenre van magyarázat, ami valaha történt velünk – legyen jó vagy rossz –, de ez az ok szinte sosem az, hogy nem volt választásunk. Mindig van választásunk. De gyakran előfordul, hogy nem tudjuk mihez viszonyítani a választásainkat, kivéve ha teszünk ezért valamit.

Ezzel ajándékoz meg a tiszta jövőkép: egy döntés, egy irány attól válik jóvá, ha közelebb visz minket ahhoz, amerre az életünknek haladnia kell, és attól lesz rossz, ha eltávolít ettől a céltól. Az ideális jövőről a fejedben kialakított kép homályosabbá vagy tisztábbá válik attól, amit tenni készülsz?

A világ legboldogabb és legsikeresebb emberei minden tőlük telhetőt elkövetnek azért, hogy elkerüljék a rossz döntéseket, amik összezavarják a dolgaikat, és eltávolítják őket a céljaiktól. Olyan döntéseket próbálnak hozni, amik élesebbé teszik a jövőképüket, és közelebb hozzák a beteljesülését. Nem számít, hogy egy apró-cseprő vagy egy nagy horderejű dolgot mérlegelnek, a döntési mechanizmus mindig ugyanaz.

Az egyetlen különbség köztük és köztünk, köztem és közted, bármely tetszőleges két ember között a jövőképünk tisztasága, a megvalósításához szükséges terv erőssége és a képesség annak elfogadására, hogy csak és kizárólag rajtunk múlik, lesz-e ebből a jövőképből valóság.

Szóval, akkor hogyan csináljuk? Mitől lesz hirtelen tiszta jövőképünk? Amennyire én látom, ennek két módja van. Kezdheted kicsiben, és építkezhetsz fokozatosan, amíg ki nem rajzolódik az összkép. Vagy kezdheted egy elnagyolt céllal, azután addig közelítesz rá, mint egy kamera objektívja, amíg a kép fókuszba nem kerül. Én így csináltam.

KEZDJ ELNAGYOLT CÉLLAL, ÉS KÖZELÍTS RÁ

A legkorábbi jövőképem nem is lehetett volna elnagyoltabb. Amerikát tűztem ki célul. Ennyi, semmi közelebbi. Lehettem vagy tízéves. Akkor kezdtem az iskolát Grazban, a szülőfalumtól keletre fekvő nagyvárosban. Akkoriban, bárhová is néztem, a legelképesztőbb dolgokat láttam Amerikával kapcsolatban. A tankönyvekben, a magazinok címlapjain, mozifilmek előtt játszott híradókban.

Láttam a Golden Gate hidat és a csupa króm Cadillaceket, ahogy a hatsávos autópályákon suhantak. Láttam a hollywoodi filmeket és a New York-i talkshow-kban fellépő rock’n’roll sztárokat. Láttam a Chrysler Buildinget és az Empire State Buildinget, amelyek mellett a legmagasabb ausztriai épületek is kerti sufninak tűntek. Láttam a pálmafákkal övezett utcákat és azokat a gyönyörű lányokat Muscle Beachen.

Amerikát a maga színes szélesvásznú pompájában. Óriásinak és ragyogónak. Egy magamfajta fogékony gyerekre ez a sok kép olyan hatást gyakorolt, mintha egyfajta álmodozást serkentő Viagra lett volna. Nem is ártott volna melléjük a szakorvosi figyelmeztetés, mert az amerikai élet lehetőségének izgató hatása nem múlt el néhány óra után.

Már akkor tudtam, hogy ott a helyem.

Hogy mit fogok csinálni ott? Arról gőzöm se volt. Mint említettem, csak elnagyolt és homályos jövőképpel rendelkeztem. Amilyennel egy gyerek rendelkezhet. Mit tudtam én a világról? Azóta megtanultam, hogy sokszor a legerőteljesebb jövőképek is így születnek. Fiatalkori rögeszmékből, amiket más embereknek még nincs esélyük befolyásolni. Szóval mihez kezdj, ha elégedetlen vagy az életeddel? A híres szörfös, Garrett McNamara egyszer azt mondta: „A legjobb, amit tehetsz, az, hogy visszatérsz hároméves korodba, megnézed, mit szerettél igazán, rájössz, hogyan lehetne ez az életed, azután térképet rajzolsz az odavezető útról, és csak követed.” A jövőkép kialakításának folyamatáról beszélt, és szerintem tökéletesen igaza volt. Nyilván nem könnyű, de lényegében ilyen egyszerű, és azzal kezdhetjük, ha visszamegyünk az időben, hogy nagy vonalakban elgondolkodjunk arról, annak idején mit szerettünk csinálni. Legkorábbi jövőképünk a gyerekkori kedvenc tevékenységeinkből, „szenvedélyeinkből” rajzolódik ki, amikre már a kezdet kezdetén oda kellett volna figyelnünk.

Nézd csak meg Tiger Woodst, aki már kétéves korában a The Mike Douglas Show-ban ütögette a labdát. Vagy a Williams nővéreket. Sokan nem tudják, de az apjuk, Richard kis korukban mind az öt gyermekét teniszezni tanította. Tehetségben egyikük sem szenvedett hiányt, mégis csak Venus és Serena adta jelét a profi sporthoz szükséges szenvedélynek. A megszállottságnak. Így vált a tenisz azzá a keretté, ami egész fejlődésüket és énképüket meghatározta.

Vagy említhetném Steven Spielberget. Gyerekként nem különösebben volt oda a moziért. A tévét szerette. Azután az apja egyszer kapott egy 8 mm-es házimozi-kamerát apák napjára, hogy megörökítse vele a családi kiruccanásaikat, Steven pedig elkezdett babrálni vele. Nagyjából abban az életkorban, amikor én először találkoztam Amerikával, ő felfedezte magának a filmkészítést. Tizenkét évesen már leforgatta az első filmjét. Tizenhárom évesen készített még egyet, hogy cserkészként kiérdemelje a fotózásért járó jelvényt. Még a cserkészkirándulásokra is magával vitte a kamerát. Steven számára, aki a családjával épp akkor költözött az ország egyik feléből a másikba, New Jersey-ből Arizonába, a filmkészítés jelentette a célt.

Nem a Hollywoodba költözés. Nem a legjobb filmért vagy a legjobb rendezésért kapott Oscar. Nem is a gazdagság, a hírnév, a legnagyobb filmsztárok társasága. Ezek mind később jöttek. Kezdetben Steven egyszerűen csak filmezni akart. Ugyanolyan elnagyolt jövőképe volt, mint Tigernek (golf), Venusnak és Serenának (tenisz) vagy nekem (Amerika).

Ami tökéletesen normális, sőt a legtöbbünk számára szükséges. Ha ennél részletesebb a jövőképünk, akkor túl komplikálttá válhat és kicsúszhat a kezünkből. Fontos lépéseket hagyhatunk ki. Az elnagyolt jövőkép könnyen elérhető kiindulópont, ahonnét eldönthetjük, mire és hogyan fókuszáljunk rá.

Ezzel nem azt mondom, hogy be kell szűkítened a látótered, hanem hogy fókuszálnod kell. Élesíteni a képen. Mint amikor ráközelítünk a világtérképre, miközben megtervezzük egy kirándulás útvonalát. A világ kontinensekből áll. A kontinenseket országok alkotják, az országokat államok vagy tartományok, azokat megyék, bennük a kisebb-nagyobb városokkal. S még mindig nincs vége. A városokon belül negyedeket találunk, a negyedekben háztömböket, amiket utcák kapcsolnak egymáshoz. Turistaként, ha csak világot akarsz látni, könnyedén átugorhatsz egyik országból vagy városból a másikba. Nem kell annyira odafigyelned, de ha a lehető legtöbbet akarod kihozni az élményből, és igazán megismernél egy helyet – amit egyszer talán az otthonodnak fogsz nevezni –, akkor bizony jobban teszed, ha nekivágsz az utcáknak, és szóba elegyedsz a helybeliekkel, minden zugot és helyi szokást megismersz, új dolgokat próbálsz ki. Ekkor kezd csak igazán alakot ölteni az útiterv – ahogy az a terv is, ami alapján megpróbálod felépíteni a jövőd.

Az én tervem a testépítés lett, amikor a ködös jövő első képkockája hirtelen élessé vált a szemem előtt. Tizenévesként az egyik Joe Weider-féle testépítő-magazin címlapján megláttam az akkori Mr. Universe-t, a nagy Reg Parkot, akinek épp azon a nyáron jött ki a filmje, a Herkules és a rabnők, amiben ő játszotta Herkules szerepét. A cikkben szó esett arról, hogyan fedezte fel a testépítést Reg, egy szürke angol iparvárosból származó nincstelen gyerek, majd hogyan nyergelt át a színészetre, miután megnyerte a Mr. Universe versenyt. Rögtön felismertem, hogy ez lesz az én utam Amerikába.

Számodra más lesz az út, más lesz a cél. Talán a munkahelyváltás vagy a környezetváltozás. Talán egy hobbi, amiből szeretnél megélni, vagy egy ügy, amit az életcéloddá tennél. Igazából egyik válasz sem rossz, amennyiben segít élesíteni a fókuszt, és rámutat arra, milyen lépéseket kell tenned a jövőképed megvalósításáért.

Sokak számára ez mégis rendkívül nehéz, még ha van is egy elnagyolt jövőképük. Amikor lemegyek az edzőterembe, mindig látok olyanokat, akik céltalanul téblábolnak, pingponglabdaként pattognak a gépek között, és szemlátomást nincs edzéstervük. Ilyenkor odamegyek, és elbeszélgetek velük. Számtalanszor megtettem már, és mindig ugyanaz megy:

– Mi a célod azzal, hogy konditerembe jársz? – kérdezem.

– Jó formába akarok kerülni – felelik általában.

– Oké, ez szuper, de mihez akarsz jó formába kerülni? – Ez fontos kérdés, mert valaki sokféleképpen lehet jó formában, sokféleképpen lehet sportos. Egy testépítő nem feltétlenül úgy sportos, mint mondjuk egy sziklamászó. Ha már itt tartunk, a sziklamászásnál inkább hátrány a plusztesttömeg. Ugyanígy lehet valaki a világ legjobb hosszútávfutója, nem fog menni neki a birkózás, ahol a nyers erő és a kirobbanó gyorsaság számít.

Ilyenkor elhallgatnak, majd hebegnek valamit; lázasan keresik a választ, amit szerintük hallani akarok. Csakhogy én hallgatok, nem eresztem el őket ilyen könnyen. A legtöbben végül megadják az őszinte választ.

– A dokik szerint le kéne adnom tíz kilót, és kezdenem kéne valamit a vérnyomásommal.

– Csak jól akarok kinézni a csajok előtt.

– Gyerekeim vannak, és jó lenne, ha tudnék velük fogócskázni és birkózni.

Csupa remek válasz. Együtt tudok élni bármelyikkel. Ha így ráfókuszálunk a miértekre, irányt szabunk a jövőképünknek, ami segít abban, hogy azokra a gyakorlatokra összpontosítsunk, amik az adott cél eléréséhez a leghasznosabbak.

A testépítés pont erről a fókuszról szól. Nemcsak arról, amit testépítőként szeretnénk elérni, de a lépésekről is, amiket meg kell tennünk a cél érdekében. Mire 1968 őszén, huszonegy évesen Amerikába kerültem és Venice Beachre mentem, hogy a Gold’s Gymben eddzek a nagy Joe Weider irányítása alatt, már elég sok bajnoki címet szereztem – beleértve profi sportolói debütálásomat, az ugyanabban az évben elnyert Mr. Universe címet. Valamennyi cím egy-egy lépés volt az úton, ami odavezetett, hogy felkeltettem Joe figyelmét, és végül eljutottam Amerikába, de nem ezek számítottak. Joe nem azért fizette az amerikai utamat, mert bajnoki címet szereztem. Azért fektetett belém, mert úgy gondolta, több is lehetek egy bajnoknál. Testépítőmércével még egészen fiatalnak számítottam. De olyan fiatal voltam, aki mohón vágyott a kemény munkára, és eszelősen törekedett a kiválóságra. Joe meglátta ezt bennem, és úgy gondolta, jó eséllyel én lehetek a világ, sőt talán minden idők legnagyobb testépítője. Ezért segített abban, hogy tisztábban lássam, mit is kell tennem ahhoz, hogy a világ legnagyobbja legyek.

Megérkeztem Amerikába, Mr. Universe voltam, de a munka még csak most kezdődött.

LEGYEN TERED ÉS IDŐD

Természetesen nem mindenkiben alakul ki már tizenöt éves korára, hogy mit szeretne kezdeni az életével, ahogy bennem. Szerencsés vagyok, amiért egy poros kis faluban nőttem fel, egy olyan házban, ahová még a vizet sem vezették be. Ahol bőven akadt idő és tér, hogy álmodozzak, és szabad teret engedjek a képzeletemnek. Üres, fehér lapként csak arra vártam, hogy teleírjanak. Szó szerint bármi nagy hatást tehetett rám. Tett is.

Az Amerikáról látott képek. Az, amikor gladiátorost játszottam a parkban a barátaimmal. Egy újságcikk a legújabb súlyemelőrekordról. Az, amikor megtudtam, hogy az egyik barátom ismeri Mr. Ausztriát, Kurt Marnult, aki éppenséggel Grazban edz. Az, amikor láttam a Herkules és a rabnőket, és kiderítettem, hogy a főhős szerepét Mr. Universe alakítja, előtte pedig Steve Reeves játszotta Herkulest, aki szintén Mr. Universe volt. Azután az, amikor belebotlottam Joe Weider egyik testépítő-magazinjába, és megláttam a címlapján Reget, akiről kiderült, hogy hozzám hasonlóan egy poros vidéki kisvárosból származik.

Ezek a pillanatok mind-mind nagy hatást gyakoroltak rám. Együtt nemcsak megalkották bennem az első kezdetleges jövőképemet, de később is segítettek tisztítani és élesíteni ezen a képen, ami irányt szabott az elkövetkezendő húsz évben végzett munkámnak.

Sok ember számára egy ilyen jövőképhez hosszú felfedezési folyamat vezet, ami éveket, ha nem évtizedeket emészt fel. Vannak, akik sosem jutnak el ide. Jövőkép nélkül élnek. Emlékeik sincsenek gyermekkori szenvedélyeikről, amik felnőttként a céljaikká válhatnának. Az ilyen emlékek és a bennük rejlő lehetőségek idővel feledésbe merülnek, hiszen sok minden törekszik arra, hogy elvonja róluk a figyelmet, és kitörölje őket – mindazok a dolgok, amiktől tehetetlennek érezzük magunkat, mintha az élet csak úgy megtörténne velünk.

Ez tragikus. Ám teljesen elfogadhatatlan, hogy csak úgy beletörődjünk, és ne kezdjünk vele semmit. Hogy játsszuk az áldozatot. Egyedül te alkothatsz magadnak olyan életet, amilyet szeretnél – ezt a munkát senki sem végzi el helyetted. Ha valamilyen okból még nem tudod, hogyan festene ez az élet, semmi gond. Egyelőre itt tartasz. Csak az számít, mostantól milyen döntéseket hozol. Meg is mondom, mi az a két dolog, amit tenned kell.

Először is, tűzz ki apró célokat! Egyelőre ne törődj a nagy, távoli célkitűzésekkel. Fókuszálj a fejlődésre, és mindennap könyveld el az előrelépést, bármilyen kicsi legyen is. Növelheted az ismétlések számát, vagy csökkentheted a bevitt kalóriákat. Építhetsz kapcsolatokat, olvashatsz, vagy rendet tehetsz a házban. Fogj olyan dolgokba, amiket szeretsz csinálni, és az elvégzésük büszkeséggel tölt el. Napi szinten tedd ezeket a dolgokat, és rendelj hozzájuk egy-egy apró célt, és vedd észre, hogyan változtatja meg mindez azt, hogy mire figyelsz. Idővel azon kapod majd magad, hogy egészen másként tekintesz a dolgokra.

Amint ezekkel a mindennapi kis célokkal megteremted az új életed ritmusát, állíts magad elé heti, majd havi célokat. Ahelyett, hogy a nagy összkép felől közelítenél a részletekre, építsd fel az életed ezekből az apróságokból, és figyeld, ahogy a távlati jövőkép megnyilvánul előtted. Amint tágulni kezd a horizont, és oldódik benned a tehetetlenség érzése, készen állsz a második lépésre: tedd félre a kütyüket, hogy teret és időt teremts az életedben. Legyen ez kezdetben bármilyen szűkös vagy rövid, arra alkalmas lesz, hogy az inspiráció utat találjon, és elkezdődhessen a felfedezési folyamat.

Én is tudom, hogy nem megy ez olyan könnyen. Az élet egyre zsúfoltabb és bonyolultabb, ahogy egyre idősebbek leszünk. Nehéz lehet időt és teret találni, hogy közben ne érezzük úgy, fontosabb dolgunk is lenne – különösen most, hogy már vannak ezek a kis napi, heti és havi célkitűzéseink is. Mondjak valamit? Tényleg nehéz. S tudod, mi nehezebb ennél is? Olyan életet élni, amit utálsz. Na, az a nehéz. Ahhoz képest ez egy könnyű séta a parkban.

Akár szó szerint is. A történelem számos nagy gondolkodója és vezetője, tudósa, művésze és vállalkozója talált rá a sorsfordító ihletre gyaloglás közben.

Beethoven üres kottát és ceruzát vitt magával a sétáira. A romantika nagy költője, William Wordsworth aközben is írogatott, hogy megkerült egy szívének kedves tavat. Az ókori görög filozófusok, például Arisztotelész, úgy okították tanítványaikat, hogy hosszú sétákat tettek velük, közben részletesen kifejtették egy-egy elgondolásukat. Kétezer évvel később a filozófus Friedrich Nietzsche azt mondta: „Csak a kijárt gondolatoknak van értéke.” Einstein számos, az univerzum működéséről szóló elméletét aközben csiszolgatta, hogy bejárta a Princeton Egyetem kampuszát. Az író Henry David Thoreau egyenesen úgy látta: „Amint megmozdul a lábam, kiáradnak a gondolataim.”

A fent említett lángelmék belátták annak szükségét, hogy mindennapi életükben teret és időt szánjanak egy-egy inspiráló sétára. Neked még csak zseninek vagy csodagyereknek sem kell lenned ahhoz, hogy megtapasztald ezt az életedet átformáló erőt. Számos kutatás bizonyítja, hogy a gyaloglás fokozza a kreativitást, új ötleteket inspirál, és megváltoztatja az ember életét – bárkiét. A Stanford Egyetem kutatói 2014-ben megállapították, hogy a gyaloglás jótékonyan hatott a kreatív gondolkodásra egy kísérlet valamennyi résztvevőjénél, akit arra kértek, hogy egy sor kreatív feladat elvégzése közben sétáljon. Anekdoták tucatjai bizonyítják ugyanezt. Csak keress rá a Google-ön a „séta” és „változás” szókapcsolatra – özönleni fognak a „Hogyan változtatta meg az életem a gyaloglás” típusú cikkek. A szerzők közt akad mindenféle ember: férfi és nő, fiatal és idős, sportos és elpuhult, diák és magasan képzett szakember, amerikai, indiai, afrikai, európai, ázsiai – amit csak akarsz.

A séta mindannyiuknak segített abban, hogy változtassanak a napi rutinjukon és a szokásaikon; hogy ne csak felszínes válaszokat találjanak a fontos problémákra; hogy feldolgozzák a traumáikat és megváltoztassák az életüket. Egy ausztrál férfi, Jono Lineen mind megtette a fentieket, amikor harmincévesen eldöntötte, hogy a Himalája vonulatát követve Pakisztántól Nepálig gyalogol – összesen közel 2700 kilométert tesz meg teljesen egyedül. Elsőként. Hogy próbára tegye önmagát.

Hónapokon át gyalogolt – naponta negyven kilométert – minden társaság nélkül, leszámítva a gondolatait és a Himalája zord szépségét. Egyik elől sem menekülhetett. Végül elérte az áttörést. Kiderült, hogy mégsem azért ment oda, hogy próbára tegye, hanem hogy meggyógyítsa önmagát. „Rájöttem, hogy valójában azért vonultam el a hegyek közé, mert csak itt tudtam feldolgozni az öcsém halálát”, nyilatkozott erről egy 2021-es újságcikkben. Éveken át szenvedett a testvére hiányától, a gyász és a fájdalom teljesen magába szippantotta. A Himalája megmászásának egyszerű, mégis küzdelmes tapasztalata kellett a szabaduláshoz.

Évekkel később Jono újabb jellemformáló útra vállalkozott – ezúttal a Spanyolország északi felét átszelő híres katolikus zarándokúton, a Santiago de Compostelába vezető nyolcszáz kilométeres El Caminón indult el. „Egy rendkívül stresszes londoni állásban dolgoztam, egyszerűen szünetre volt szükségem”, mondta el az okokat. Miután közel három héten át gyalogolt mezőkön és spanyol kisvárosokon át, hegynek fel, dombnak le, megérett benne az elhatározás, hogy felmond a munkahelyén. „A változás egészen új és csodálatos irányba terelte az életem. Hálás vagyok a gyaloglásnak, amiért segített ezt megvalósítani.”

Jono élménye nem egyedülálló. Minden évben több mint háromszázezer ember járja végig az El Caminót, és csak kevesebb mint egyharmaduk tisztán vallási okokból. A többség egészen másért vállalkozik erre. Amiért Jono. Amiért talán te is megtehetnéd. Hogy inspirációt keressen, változtasson a dolgokon, gyaloglás közben olyan döntésekre jusson, amelyek megváltoztatják az életét.

Az évek során az edzőtermet használtam arra, hogy magamba szálljak. Ha síelni megyek, egyfajta megszentelt időként tekintek arra a tíz-tizenöt percre, míg a síliftben ülök; ilyenkor hagyom elkalandozni a gondolataimat. Így állok a kerékpározáshoz is. A bringán senki sem zavar, ott aztán szabadjára engedhetem a gondolataimat. Manapság azzal is teret adok az inspirációnak, hogy minden este beülök a jakuzziba. Tényleg van valami a forró vízben és a gőzben, a fúvókák susogásában és a buborékok pezsgésében. A lebegés érzése – mintha súlytalanná válnék – valahogy kiélezi az érzékeimet, és nyitottabbá tesz az engem körülvevő dolgokra. A jakuzzi nekem egyenlő húsz-harminc percnyi mentális megtisztulással. Ott tudok a legjobban gondolkodni. Ott találtam ki azt is, mit mondjak az amerikaiaknak 2021. január 6. eseményei után.

Ahogy a többség, előbb én is tévén követtem a Capitoliumnál kibontakozó zavargásokat, majd részleteiben a közösségi médiában. S ahogy a többségben, bennem is különféle érzelmek váltakoztak. Hitetlenség. Frusztráció. Harag. Végül: szomorúság. Elszomorított, hogy ilyen sötét nap virradt a hazánkra, ugyanakkor szomorú voltam azon férfiak és nők – fiatalok és idősek – miatt is, akiket a kamera mutatott az erről a történelmi pillanatról szóló tudósításokban, és akiknek így a világ minden táján láthatták dühödt, kétségbeesett, elidegenedett arcát. Akár tetszik, akár nem, ezek az emberek ezt a nyomot hagyták a világban. Ezt az örökséget.

Sokat gondoltam rájuk aznap este, míg a jakuzziban ülve hagytam, hogy a buborékok ellazítsák a nyakam és a vállam, kioldják belőlem a nap során felgyülemlett stresszt. Lassan megértettem, hogy amit aznap láttunk, nem a véleménynyilvánítás szabadsága, még csak nem is valamifajta kísérlet arra, hogy a szabadság fáját hazafiak és zsarnokok vérével locsoljuk, ahogy Thomas Jefferson mondaná – ez bizony segélykiáltás. Én pedig segíteni akartam nekik.

2003 óta ez volt életem elsődleges célja. Hogy segítsek az embereken. Hogy a közjót szolgáljam. Hogy arra használjam az ismertséggel és a politikai helyzetemmel együtt járó hatalmat, hogy változást hozzak a lehető legtöbb ember életébe. Ezt az irányt szabtam az életemnek abban a bizonyos harmadik felvonásban.

Ez most mégis más volt. Valami több. Láttam az összes videót, valós időben olvastam a Twitteren és az Instagramon a jelenlévők kommentjeit. A tiltakozókét. A rendőrökét. A bámészkodókét. A tudósítókét. És azt gondoltam, ha ők elérhetnek a közösségi médián keresztül, akkor én is elérhetem őket.

Nagyon gyorsan megjelent egy kép a lelki szemeim előtt. Láttam magam az íróasztalom mögött, kezemben Conan, a barbár kardjával, ahogy beszédet mondok, amely megszünteti ezt a reménytelen megosztottságot, és olyan formában nyilvánulok meg ezen a platformon, mint még soha. Azon a vasárnapon abban a reményben mondtam beszédet az Instagramon, hogy közvetlenül azokhoz szólhatok, akik a legmélyebb fájdalmat élik át, és talán segíthetek nekik abban, hogy begyógyuljanak a sebeik. Elmeséltem a történetemet. Meséltem Amerika ígéretéről, azután feltartottam a Conan-kardot – éppen úgy, ahogy napokkal korábban elképzeltem. Arról beszéltem, hogy ez a kard demokráciánk jelképe lehet, ha engedjük. Elmagyaráztam, milyen szélsőséges viszonyok közt születik egy ilyen penge – hogyan hevítik, kalapálják, hűtik és köszörülik, újra meg újra meg újra, miközben minden alkalommal egyre erősebbé, élesebbé és szívósabbá válik.

Szolgai szív: ezt a címet adtam a beszédemnek. Nemcsak azért, mert mindannyiunknak szolgai szívre van szükségünk ahhoz, hogy átvészeljük ezt a sötét időszakot, de azért is, mert úgy éreztem, sokkal tartozom a hazámnak. Tíz-tizenegy éves koromtól úgy tekintettem Amerikára, mint világelsőre, a földkerekség legnagyobb demokráciájára. Amit tettem és amit elértem, akivé váltam – azt mind-mind Amerikának köszönhetem. Ez az egyetlen hely az egész földön, ahol valóra válthattam azt a jövőt, amit elképzeltem. Ez az Amerika most támadás alatt állt, ezért szolgai szívvel meg akartam védeni. A „szolgai szív” jól leírta azt a törekvésemet is, amit akkoriban kezdtem el kidolgozni arra, hogy a közösségi médiajelenlétem révén a lehető legtöbb embernek segítsek szerte a világon és minden eddiginél közvetlenebb módon. Ez a húszéves közszolgálati tevékenységemből fakadt, de talán sohasem történik meg, ha nem biztosítok mindennap teret a gondolkodásra, hogy az új inspirációk és ötletek rám találhassanak.

Menj sétálni, ugorj le a terembe, olvass, biciklizz, ülj be a jakuzziba – nem számít, mit csinálsz. Ha elakadtál, és nem tudod kialakítani a jövőképed, állíts magad elé apró célokat, amíg lendületbe nem jössz, azután mindennap teremts időt és teret a gondolkodásra, az álmodozásra, a szemlélődésre, hogy jelen légy a világban, és magadhoz engedd az inspirációkat, ötleteket. Ha nem találod, amit keresel, legalább egy esélyt adj, hogy az találjon rád.

LÁTNOD KELL MAGAD ELŐTT

Amikor azt írtam, hogy láttam magam az íróasztalom mögött, amint elmondom azt a január 6-i beszédet, komolyan is gondoltam. Úgy láttam magam előtt mindent, mintha egy mozifilm pergett volna a fejemben. Egész életemben ez történt, minden esetben, valahányszor elképzeltem az előttem álló életet.

Már kisfiúként láttam magam Amerikában. Még nem sejtettem, mit fogok ott csinálni, de fejben már megérkeztem. Éreztem a bőrömön a trópusi nap hevét, a lábujjaim közt a homokot. Orromba csapott az óceán sós illata, és hallottam a hullámok robaját – jóllehet életemben nem tapasztaltam ilyesmit. A hullámokhoz akkor kerültem a legközelebb, amikor nagy köveket dobtunk a Graz határában fekvő mesterséges tó, a Thalersee vizébe, hogy megcsodáljuk az általuk vetett fodrokat. Amikor végül megérkeztem Kaliforniába, a valóság rácáfolt a várakozásaimra – hol jobb, hol rosszabb értelemben (a homok szívás) –, de a tény, hogy olyan élénken képzeltem oda magam, az egyik legfontosabb oka volt annak, hogy eljutottam Kaliforniába.

Amikor beleszerettem a testépítésbe, nemcsak ködös reményeket tápláltam arról, hogy egyszer bajnok leszek. Nagyon is pontosan láttam magam a testépítő-magazinokból vett képek alapján, amelyeken a Reg Parkhoz hasonló fickók ünnepelték a győzelmüket. Láttam magam a dobogó legfelső fokán, kezemben a győztesnek járó trófeával. Láttam vetélytársaimat az alacsonyabb fokokon, ahogy irigykedve, ugyanakkor csodálattal felnéztek rám. Láttam feszült mosolyukat, még az alsójuk színét is. Láttam a felállva tapsoló bírókat. Láttam a tomboló tömeget, ahogy a nevemet kántálta: „Arnold! Arnold! Arnold!” Nem fantáziának tekintettem ezt, hanem egy olyan valós esemény emlékének, ami még nem történt meg. Majdani valóságnak.

Mielőtt még megkaptam volna az első főszerepem, láttam a nevem a plakátokon, közvetlenül a film címe felett, ahogy Clint Eastwood, John Wayne, Sean Connery és Charles Bronson nevét is mindig ott tüntették fel a kedvenc filmjeimben. A producerek és rendezők kezdettől fogva győzködtek, hogy rövidítsem le a nevem Arnold Strongra vagy valami hasonlóra, mert a Schwarzeneggert túlságosan nehéz kiejteni. Beletörik az ember nyelve, mondták. Épp csak azt nem tudták, milyen rohadt jól mutat a Schwarzenegger egymagában, NAGYBETŰKKEL szedve egy film címe felett!

A politikában se ment ez másként. Éveken át csodálatos élmények értek, amikor próbáltam meghálálni a közösségnek mindazt, amit kaptam. Dolgoztam a Speciális Olimpiákon részt vevő sportolókkal és hátrányos helyzetű fiatalokkal. Az a megtiszteltetés ért, hogy 1990-től az elnöki Testi Egészség és Sport Tanácsadó Testület vezetőjeként bejártam mind az ötven államot, és fitneszkonferenciákon elnököltem, amelyeknek a témája a gyermekeink egészséges életmódra nevelése volt. Ekkor derült ki számomra, hogy nagy tömegekre gyakorolhatok hatást, és ekkor kezdett el foglalkoztatni, hogy talán még többet segíthetnék, ha részt vennék a politikai életben.

Egy ideje már foglalkoztatott a gondolat, hogy elindulok a választásokon, de még nem tisztult ki előttem a kép. Hogyan is nézne ki? Nem tudtam kivenni a részleteket. Jelöltessem magam kongresszusi képviselőnek? Támogassak egy jelöltet? Egyesek felvetették, hogy indulhatnék a Los Angeles-i polgármesteri székért, de melyik épeszű ember vágyna erre a hálátlan hivatalra? Mondom, nem láttam tisztán. Azután 2003-ban Kalifornia kormányzóját, Gray Davist vissza akarták hívni a hivatalából a választók. Az állam katasztrofális állapotba került. Emberek és vállalkozások költöztek el az államból. Állandósultak az áramkimaradások. Az adók az eget ostromolták. Minden héten napvilágra került valami rossz hír Kalifornia kapcsán, én pedig minden héttel egyre dühösebb lettem, és abban reménykedtem, hogy tényleg kiírják a visszahívási népszavazást. Amint egyértelmű lett, hogy ez meg fog történni, kitisztult bennem a kép. Láttam magam a sacramentói kormányzói hivatal íróasztala mögött, oldalamon a demokrata többségű képviselő-testület tagjaival, amint a nép képviseletében visszaterelem Kaliforniát a helyes útra. Készen álltam jelöltetni magam – és készen álltam nyerni.

Olyan tiszta és világos kép élt bennem, hogy bekeretezve kitehettem volna a falra. Elképesztő módon hasonlított arra a jövőképre, ami 2021 januárjában jelent meg előttem. Láttam az íróasztalt. Láttam mindent, ami rajta feküdt. Láttam, milyen ruhát viselek, hol vannak a kamerák és a reflektorok. Láttam, sőt éreztem a kezemben Conan kardját. Hallottam, ahogy a hangom megszólal és elhalkul, miközben az előttünk álló óriási problémákkal foglalkozom, és az általam adott válaszokat körvonalazom.

Mielőtt továbbmennék: tisztában vagyok vele, mekkora hókuszpókusz-marhaságnak hangzik az egész – mint A Titok vagy a vonzás összes törvénye, amit csak a kamugyárosok ki tudnak találni. Hát nem az! Egy szóval se mondom, hogy ha magad elé képzelsz valamit, valóra is válik. A nagy francokat! Tervezned kell, dolgoznod és tanulnod, kudarcot vallanod és tovább dolgoznod és tovább tanulnod, hogy újra kudarcot vallj. Erről szól az élet. Ezek a játékszabályok.

Csak azt mondom, hogy ha maradandó jövőképet akarsz – növelni az esélyt, hogy a siker pontosan úgy nézzen ki, mint amikor először elképzelted, milyen életet szeretnél –, akkor kristálytiszta jövőképre van szükséged, amit rá is tetoválhatsz a szemhéjad belső felére.

LÁTNOD KELL MAGAD ELŐTT.

Az élsportolók pontosan tudják ezt. Igazi mesterei annak, hogy elképzeljék a céljaikat. Elmondhatjuk, hogy szinte valamennyi fontos sportágban ez a vizualizációs képesség különbözteti meg egymástól a jókat a legjobbaktól. Michael Phelps huszonnyolc olimpiai érmes úszó már kamaszkorában tizedmásodpercre pontosan látta maga előtt a részidőket és az edzés során hosszról hosszra meg is úszta ezeket. Jason Day ausztrál golfozó minden ütés előtt a labda mögé áll, behunyja a szemét, és elképzeli, mi fog történni – a lendítést, a röppályát és a becsapódás helyét azon a ponton, ahová céloz. A német Formula–1-es bajnok, Sebastian Vettel a világbajnokság minden futamában már az időmérő előtt ott ül az autóban, és behunyt szemmel elképzel minden kanyart, minden váltást, minden gyorsítást és fékezést. Manapság szinte valamennyi Formula–1-es pilóta képes rá, hogy becsukott szemmel és maga elé tartott kézzel – mintha a kormányt markolná – mentálisan végigvezessen bármelyik versenypályán.

Ez azért van így, mert hihetetlenül nehéz ilyen magas szinten csinálni azt, amit ők csinálnak. Már ahhoz is elképesztő mennyiségű erőfeszítés, ügyesség és gyakorlás kell, hogy valaki a versenyzői elitbe kerüljön, és felvehesse a versenyt a többiekkel. A győzelemhez nem elég a tehetség és a vágyakozás. A remény nem juttat fel a dobogóra. Látnod kell az odavezető utat. Ha megnézed, hogyan edzenek a nagy harcművészek, láthatod, hogy a három vagy öt körből álló párharcok után mind körbejárják a tatamit, és magasba emelt karral ünneplik a győzelmüket. Előre elképzelik a következő harc kimenetelét. „Ha képes vagy magad előtt látni, képes vagy megvalósítani” – szól Don Macpherson sportpszichológus híres mondása. Előre látnod kell, amit el akarsz érni, nem elég csak akkor, amikor épp eléred. Ez a különbség.

Fontos, hogy tudd, mi a siker, de legalább annyira fontos, hogy tudd, mi nem az. Sok mindennel beérheted helyette, mert sok út vezet a céljaid felvizezett változatához, ami letérít a pályádról, ha az előtted lebegő jövőkép kicsit is homályos. Ha tudod, mi a siker, és mi nem az, a kép kristálytisztává válik, és tapasztalataim szerint végtelen nyugalom tölt el, ami szinte minden kérdés megválaszolását megkönnyíti.

1974-ben, miután zsinórban megnyertem az ötödik Mr. Olympia címem, felhívott Jack LaLanne, a testépítés úttörője, aki több testépítő gépet talált fel, és megálmodott egy klubhálózatot, ami már akkoriban kétszáz edzőtermet számlált. Azt akarta, hogy a cég arca legyek, amolyan fitnesznagykövet, aki reklámkörutakra jár, és hirdetésekben szerepel. Kétszázezer dollárt kínált egy évre. 1974-ben ez sok pénznek számított. Még ma is annak számít. Akkoriban a legjobb testépítők se hoztak össze többet évi ötvenezernél. Fantasztikus ajánlatot kaptam – amit gondolkodás nélkül visszautasítottam.

A jövőképemben nem szerepelt, hogy egy klubhálózat szócsöve leszek. Nem azért, mert kínosnak vagy méltóságon alulinak találtam az ajánlatot. Jack LaLanne nagy hős volt, aki komolyan törődött az emberek egészségével. Az jelentette a problémát, hogy ha elfogadom az ajánlatát, nem csinálhatom meg a filmeket, márpedig a jövőképemben ez szerepelt a testépítő-karrier után. Ez megkönnyítette számomra a döntést. Ezért nem esett nehezemre elutasítani ennyi pénzt és a másfajta hírnevet, amivel a munka járt volna. Nyugodt szívvel, abban a meggyőződésben döntöttem, hogy olyasmire mondok nemet, ami nemcsak elképesztő lehetőség, de el is távolít a célomtól.

Ha nem látod magad előtt ilyen részletesen a jövődet – ha nem tudod, mi a siker, és mi nem az –, az iszonyúan megnehezíti a tudatos döntést az ilyen lehetőségek és kihívások esetén. Szinte lehetetlen biztosra tudnod, hogy azt kapod-e, amit szeretnél, vagy csak valami hasonlót – és hogy ez a „hasonló” elég jó-e a számodra. A tiszta jövőkép az, ami egy ilyen választási lehetőségnél segít dönteni. A hasonló tényleg elég? Mint mikor Coca-Colát rendelsz, és Pepsit kapsz, vagy hawaii vakációról álmodozol, és Guamon száll le a géped. Mindkettő csendes-óceáni sziget, mindkettőnek kellemes az éghajlata, mindkettőn dollárral fizetnek, de csak az egyiken van Four Seasons.

A sport világa ennyire sem elnéző. Beérni valamivel, ami majdnem ott van, egészen közel a célhoz – ez a különbséget jelenti győzelem és vereség között. Senki nem azért küzd, hogy ne győzzön. Akkor te miért élnél úgy, hogy ne azt tűzd ki célul, amit akarsz? Az élet nem olvasópróba, bemelegítés vagy szabadedzés – maga a verseny. Az egyetlen futam, amin bizonyíthatsz. Szóval lásd magad előtt – azután valósítsd meg!

NÉZZ TÜKÖRBE

Mit látsz, mikor a tükörbe nézel? Győztest vagy vesztest? Egy boldog embert, vagy egy nyomorultat? Valakit, akinek van jövőképe, vagy olyat, aki már elveszítette? Kérdezek egyszerűbbet: milyen színű a szemed? Ne gyere azzal, hogy kék, barna vagy valami ilyesmi. Ezek a válaszok jók lesznek a jogosítványodba. De milyen színű valójában?

Nem is olyan egyszerű, igaz?

Ez sokak számára nehéz kérdés. A legtöbben utálnak belenézni a tükörbe. Ha meg is teszik, szinte sosem néznek a saját szemükbe. Túlságosan kényelmetlen. Túlságosan rémisztő, mert a tükörben látott személy gyakran annyira idegen, hogy nem is hasonlít arra, akit akkor látunk, ha behunyjuk a szemünket, és elképzeljük, akivé válni akarunk.

Bármily kényelmetlen, minden egyes nap bele kell néznünk a tükörbe, hogy tudjuk, éppen hol állunk. Rá kell néznünk magunkra, hogy biztosan tudjuk, a helyes irányba haladunk. Neked is meg kell győződnöd arról, hogy aki visszanéz rád, ugyanaz a személy, mint akit behunyt szemmel látsz, amikor elképzeled, kivé szeretnél válni. Tudnod kell, hogy a jövőképed összhangban áll-e a döntéseid realitásával.

Azért van szükséged erre, hogy ne érezd magad elveszettnek és haszontalannak, ez nyilvánvaló, de ugyanúgy azért is, hogy ne válj rossz emberré. Tapasztalatom szerint a fitnesz, Hollywood és a politika világa tele van csodálatos emberekkel. Sokukkal találkoztam. De van egy csomó szemét, rohadék és seggfej alak. Velük is találkoztam, és mind rosszabb volt az előzőnél. Azt hiszed, az edzőterem tulaja kicsinyes és fukar? Várj, amíg megismerkedsz egy stúdió főnökével, akinek százszor annyi a pénze, mint az ízlése, vagy egy politikussal, aki a világ közepének hiszi magát, csak mert negyvenezer ember rá szavazott az államod egy félreeső csücskében. Az ilyenek között manőverezni olyan, mint szarral teli matrjoskababákat nyitogatni. Könnyen magukkal rántanak, ha nem vagy elég biztos magadban és abban, mit próbálsz elérni.

A jók és a rosszak közti különbség pofonegyszerű: az énkép és a jövőkép tisztasága. A jók pontosan tudják, mit próbálnak elérni, és elég fegyelmezettek ahhoz, hogy ehhez a képhez igazítsák a döntéseiket. Hogy rendszeres időközönként a saját körmükre nézzenek. A jövőképük velük együtt változik. Kitágul és fejlődik. A jók nem félnek a tükörtől.

A rosszak – ők kerülik a tükröt, mint a pestist. Sokan közülük rég feladták már az eredeti jövőképüket, ennek eredményeként a jövőképük legfelszínesebb és legönzőbb verziójának bűvöletében élnek. Sosem szánták rá az energiát arra, hogy tisztábban lássanak, és belegondoljanak, milyen lehetne az életük, ha valóban sikeresek lennének. Soha nem is érezték ennek szükségét. Ők azok, aki azért álltak pénzügyi pályára, hogy meggazdagodjanak. Azért mentek Hollywoodba, hogy híresek legyenek. Azért lettek politikusok, mert hatalmat akartak. Sosem hatoltak ennél mélyebbre vagy láttak ennél távolabbra, beérték a kezdeti, elnagyolt jövőképükkel. Sikeresek az egyetlen dimenzióban, ami kezdettől számít nekik, és hát… ami nem romlott el, azt minek megjavítani? Még ha nem is jó a köröttük lévőknek, csakis nekik…

Egész felnőtt életemben tükörbe néztem. A közszolgaként és filantrópként töltött elmúlt húsz évemben a tükör szavazatok, közvélemény-kutatási eredmények és statisztikai adatok formáját öltötte magára. Kalifornia kormányzójaként, a Testi Egészség és Sport Tanácsadó Testület elnökként, klímaaktivistaként nem kerülheted meg a számokat. Az emberek a szavaikkal, a szavazataikkal és a tetteikkel is kinyilvánítják, mit gondolnak rólad meg az ötleteidről. Készségesen elárulják, ha nem hisznek neked, ha nem hisznek benned. Hamar kiderül, mennyire valós vagy túlértékelt a jövőképed, amikor beérkeznek az adatok, amikor kileng a tű.

Az ezt megelőző hollywoodi húsz évemben a kamera és a mozivászon tartott nekem tükröt. Bármilyen elképzelésem is volt arról, milyen teljesítményt szeretnék nyújtani a filmben, rövid úton kiderült az igazság, amikor ötszáz ember bezsúfolódott egy terembe, és meglátott a vásznon tízméteres kiadásban. A kamera nem hazudik. Magas felbontásban dolgozik, totális fókuszban tart, huszonnégy képet rögzít minden másodpercben. A Terminátorban alig huszonegy percet szerepeltem a vásznon, de már ez is több mint harmincezer kép az örökkévalóságnak. Csakis akkor számít, mit akartam kezdeni a jelenettel, ha a közönség is ugyanezt látja. Csakis akkor könyvelhetem el sikernek. Csakis akkor mondhatom, hogy színészként abban a filmben elértem a célom.

Az ezt megelőző, testépítéssel eltöltött húsz évemben a tükröt szó szerint kellett érteni. Mindennap belenéztem, hosszú órákon át. Hozzátartozott a munkámhoz. A tükröt semmi sem pótolhatja. Nem tudhatod, hogy helyesen végzel-e egy gyakorlatot, ha közben nem nézed magad a tükörben. Nem tudhatod, hogy egy izomcsoport tömege vagy tónusa megfelel-e az elvárásoknak, amíg meg nem feszíted a tükörben. Nem tudhatod, hogy a véredben van-e a mozdulatsor, ha nem állsz a tükör elé, és nem gyakorlod be az összes pózt, egyiket a másik után.

Az Acélizom nyitójelenetében Franco Columbuval mozgáskoordinációt tanulunk egy oktatótól egy New York-i balettintézetben. Így próbáljuk csiszolgatni a pózainkat. A tanárnő átveszi velünk a különféle testhelyzeteket, igazít a tartásunkon és a tekintetünk irányán, elsimítja az átmeneteket, hogy kellően gördülékeny és tetszetős legyen. Az ő munkája ébresztett rá, milyen fontos odafigyelni a pózok közti váltásra. A színpadon a bírák nem csak a kulcsfontosságú pillanatokat figyelik, amikor megfeszítjük az izmainkat, amikor a csúcsformánkat nyújtjuk. „Tudnotok kell – tanított minket a balettoktató –, hogy az emberek állandóan figyelnek.” Mekkora igazság! A magazinok címoldalain a statikus pózok jelennek meg, és akik nem látnak élőben, talán mindig így gondolnak majd ránk, de a helyszínen tartózkodók, a fontos emberek megfigyelik és megítélik a mozgásunk minden egyes fázisát – a kulcsfontosságú pillanatok közti átmeneteket is.

Ez egy tökéletes metafora. Az élet nem csak csúcspontokból és nagy pillanatokból áll – egy-egy momentumból, ami beleég az emberek emlékezetébe, és bekerül a fotóalbumokba, emlékkönyvekbe. Az élet ugyanúgy a köztük lévő pillanatok sora is. Nem csupán póz, átmenet is. Egyetlen hosszú szereplés, és minél nagyobb hatást akarsz vele elérni, annál fontosabbak ezek az apró mozzanatok.

Abból a nyitójelenetből épp csak az nem derül ki – mert a kamera úgy vesz minket –, hogy a balett-terem másik két falát a padlótól a mennyezetig tükrök borítják. Akárcsak a testépítők, a táncosok is tudják: nem fejlődhetsz, ha munka közben nem figyeled magad. Nem lehetsz jobb, csak ha fejben és szívben méred össze az erőfeszítéseidet azzal a képpel, amilyen lenni szeretnél. Ha életed teljesítményét akarod nyújtani, hogy valóra váltsd a jövőképed – legyen bármily őrült vagy lehetetlen –, látnod kell azt is, amit a világ lát, miközben a munkádat figyeli. Ez nem megalkuvás a világ elvárásaival szemben, csupán annyit jelent, hogy nem félünk odaállni a tükör elé, belenézni a saját szemünkbe és igazából látni magunkat.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License